Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza
-
Upload
dorinmotohon2677 -
Category
Documents
-
view
297 -
download
14
Transcript of Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza
![Page 1: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/1.jpg)
ACTIVITATEA REFORMATOARE A LUI ALEXANDRU IOAN
CUZA
Capitolul 1: Cadrul istoric din a doua jumătate a sec al XlX-lea.
Unirea Principatelor Române
Secţiunea 1: Organizarea de stat a Ţarii Româneşti şi Moldovei în
perioada 1848-1856 ..............................................................................pag 1.
Secţiunea 2: Semnificaţia Unirii Principatelor Române..............pag 6.
Secţiunea 3: Desfăşurarea Unirii.................................................pag 8.
Secţiunea 4: Politica lui Alexandru loan Cuza de apărare a suveranităţii
naţionale şi de stat.....................................................................pag 11.
Secţiunea 5: Adoptarea Statutului dezvoltător al Convenţiei de la
Paris................................................................... ..pag 13.
Secţiunea 6: Principalele dispoziţii ale Statutului dezvoltător al Convenţiei
de la Paris............................................................................................pag 15.
Capitolul 2: Reforma generală a lui Alexandru loan Cuza..........pag 17.
Secţiunea 1: Reforma agrară.........................................................pag 17.
Secţiunea 2: Reforma electorală.................................... ...pag 19.
Secţiunea 3: Alte forme democratice............................................pag 20.
Capitolul 3: Opera legislativă a lui Alexandru Ioan Cuza ...........pag 34.
Secţiunea l:Codul civil...............................................................pag 34.
Secţiunea 2: Codul penal............................................. .pag 47.
Secţiunea 3: Codul de procedură civilă............................. .pag 52.
Secţiunea 4: Codul de procedură penală......................................pag 56.
Secţiunea 5: Importanţa acestei opere.........................................pag 65.
Bibliografia.................................................................................pag 67.
![Page 2: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/2.jpg)
CAPITOLUL I
Secţiunea I
Organizarea de stat a Ţarii Româneşti şi a Moldovei în
perioada 1845-1856
După înfrângerea vremelnică a revoluţiei de la 1848, reacţiunea internă, cu
sprijin politic şi militar al Turciei, şi Rusiei, a încercat să reintroducă vechile
rânduieli şi, în aparenţă, a reuşit să realizeze acest obiectiv.
În realitate, idealurile revoluţiei de la 1848 erau încă vii în mintea
tuturor elementelor progresive, care, i-au continuat lupta în forme noi, adaptate la
noile realităţi interne şi externe. Ca urmare, în ciuda organizării politice,
întemeiată, în principal, pe elemente feudale, forţele progresiste, puternic sprijinite
de popor, au reuşit să creeze cadrul ideologic şi instituţional necesar formării statului
naţional român modern.1
Imediat după revoluţie, prin Convenţia de la Balta-Liman, Rusia şi
Turcia au impus Ţării Româneşti şi Moldovei un sistem politic puternic marcat de
elemente tipice pentru sistemele feudale. Totuşi, prin felul în care au fost
formulate, şi mai ales prin felul în care au fost interpretate, aceste dispoziţii, care
introduceau reglementări vechi, cu caracter feudal, ofereau posibilitatea unor
transformări viitoare. Astfel, convenţia prevedea reintroducerea Regulamentelor
organice, dar cu o serie de schimbări, oferind totodată posibilitatea modificărilor în
viitor.
Prin urmare, Regulamentele organice rămâneau, în aparenţă, legea
fundamentală a celor două ţari româneşti, dar, în fapt, nu s-a revenit la regimul
regulamentar anterior. Cu privire la instituţia domniei, spre pildă, s-a modificat 11 V. Georgescu, Ideile şi iluminismul în Principatele Române, Bucureşti 1972
![Page 3: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/3.jpg)
vechiul sistem, domnii fiind numiţi de către puterea suzerană şi de către cea
protectoare pe timp de şapte ani. Aşadar, potrivit convenţiei, domnia nu mai era nici
viageră, nici electivă. Ea şi-a păstrat numai caracterul nobiliar, cu precizarea că
domnul urma să fie numit dintre boierii credincioşi puterilor străine.
Este de menţionat faptul că în această perioadă s-au adus şi modificări cu
privire la componenţa caimacamiei. Conform Regulamentelor organice,
caimacamia trebuia să fie formată din trei persoane, pe când în anul 1856, la
expirarea domniilor lui Gr. Al. Ghica şi Barbu Ştribey, în ambele ţări române a fost
numită în această calitate o singură persoană.
Cele două adunări obşteşti, introduse prin Regulamentele organice au fost
şi ele desfiinţate. Adunarea obştească extraordinară nu mai era necesară, câtă
vreme domnul era numit de cele doua puteri, iar Adunarea obştească obişnuită a
fost înlocuită prin Adunările ad-hoc. În perioada 1850-1856 au funcţionat
Divanuri obşteşti, fiind compuse din reprezentanţi ai boierilor şi clerului şi
hotărând asupra bugetului, controlului gestiunii statului şi a municipalităţilor,
controlului asupra finanţelor publice, adoptării proiectelor de legi. lată deci că prin
crearea acestui organ s-a mai făcut un pas în direcţia limitării puterilor domnului,
precum şi în direcţia separării puterilor în stat.
Vechea armată, aşa cum fusese organizată în sistemul regulamentar, a
fost şi ea desfiinţată, deoarece se alăturase revoluţiei. S-a prevăzut ca pe viitor să fie
cercetată atitudinea fiecărui ofiţer pentru a nu se permite angajarea a celor ce
împărtăşeau idei revoluţionare.2
În ce priveşte administraţia centrală, deşi principalele ramuri
administrative au rămas aceleaşi, s-a introdus o terminologie nouă, vechile
dregătorii numindu-se departamente sau Ministere. Cel mai important organism
administrativ era Ministerul de Interne, care se ocupă nu numai des\ asigurarea
2² Documentele privind Unirea Principatelor, I, Documente interne (1854-1857 ) Bucureşti 1961
![Page 4: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/4.jpg)
ordinei publice, dar şi de agricultură, sănătate sau lucrări publice. În perioada la care
ne referim, poliţia a fost reorganizată radical, creându-se o reţea complicată, cu o
întinsă competenţă, mai ales în capitală şi în oraşele dezvoltate.
Organizarea administraţiei locale s-a menţinut, dar conducătorii judeţelor
şi ţinuturilor sunt numiţi pârcălabi sau ocârmuitori.
Toate aceste transformări, decurgând din prevederile Convenţiei de la
Balta-Liman, au fost urmate de altele, înfăptuite fie pe baza unor
hotărâri interne, fie pe baza unor acte Internaţionale. De altfel, articolul trei al
Convenţiei de la Balta-Liman prevedea necesitatea revizuirii Regulamentelor
organice în scopul perfecţionării organizării statului. A fost adoptată apoi
Convenţia de la Paris, pe baza tratatului de la Paris şi a propunerilor făcute de către
Adunările ad-hoc din ţara Românească şi Moldova.
Potrivit dispoziţiilor Tratatului de la Paris, în Ţara Românească şi
Moldova urmau a fi convocate Adunările ad-hoc, formate din reprezentanţii
tuturor categoriilor sociale, pentru a exprima dorinţele tuturor locuitorilor cu
privire la organizarea de stat3. Alegerile pentru Adunările ad-hoc au fost precedate
de confruntări politice extrem de tăioase, deoarece de orientarea ideologică a celor
aleşi depindea şi viitorul politic al ţarilor române. Întrucât în ambele principate,
unioniştii, bucurându-se de un larg sprijin popular, au ieşit învingători. Lucrările
Adunărilor ad-hoc s-au deschis (septembrie 1857 ) într-o atmosferă de entuziasm
patriotic. Principalele hotărâri ale acestor adunări, în care pentru prima dată au
participat şi reprezentanţi ai ţărănimii, au fost privitoare la: recunoaşterea
autonomiei şi neutralităţii celor două ţări române, unirea Ţării Româneşti şi a
Moldovei într-un singur stat sub numele de România, aducerea unui principe dintr-
o familie domnitoare străină, formarea unui guvern reprezentativ şi constituţional.
După cum se poate constata, aceste adunări reprezentative au adoptat hotărâri ce
aveau să influenţeze în mod decisiv viitorul lor politic. Aşadar, cu toate că
3 T. W. Riker. Cum S-a înfăptuit România. Studiul unei probleme internaţionale. 1856-1866. Bucureşti
1944
![Page 5: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/5.jpg)
Adunările ad-hoc au fost prilejuite de un anumit context internaţional hotărârile
lor aparţin celor mai vajnici patrioţi şi constituie expresia voinţei poporului român.
În decembrie 1857 cele două Adunări ad-hoc au fost desfiinţate, iar
hotărârile lor, împreună cu un raport al Comisiei europene, au fost trimise
reprezentanţilor puterilor garante, care s-au întrunit la Paris în mai 1858.
În urma dezbaterilor care au durat până în august, Conferinţa de la Paris a elaborat
o convenţie în care se înfăţişau statutul internaţional şi viitoarea organizare internă
a principatelor4.
Formula adoptată la Paris a fost plină de ezitări şi contradicţii, reflectând
divergenţele dintre cele şapte puteri. Astfel, cele două ţări româneşti urmau a purta
numele de ,, Principatele unite ale Moldovei şi Ţării Româneşti" dar, în fapt, ele
aveau să capete o organizare separată, cu domni distincţi, cu adunările legiuitoare şi
capitale distincte. Elementele de apropiere între Principate erau puţine şi
nesemnificative: Comisia Centrală de la Focşani, care avea să elaboreze proiecte de
legi comune, o Curte de Casaţie unică, conducerea unitară a armatei de către un
comandant ales prin rotaţie dintre cele două ţări, aplicarea unei banderole albastre
la drapelele de stat care continuau să rămână deosebite.
Convenţia mai cuprindea şi o serie de principii specifice democraţiei
burgheze, ca şi recomandarea de a se pune baze noi, prin modificarea legislaţiei,
relaţiilor dintre boieri şi ţărani. Legea electorală, anexată Convenţiei de la Paris,
introducea un sistem cenzitar prin care moşierimea era în mod vădit favorizată.
Deşi Convenţia nu a răspuns aşteptărilor îndreptăţite ale forţelor
progresiste, ale poporului, ea a constituit totuşi un punct de plecare, o
recunoaştere internaţională a dreptului românilor de a trăi uniţi în cadrul statului
lor naţional.
44 I. Vîntu, G. G. Florescu, Unirea Principatelor în lumina actelor fundamentale şi constituţionale. Bucureşti 1965.
![Page 6: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/6.jpg)
![Page 7: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/7.jpg)
Secţiunea II - Semnificaţia Unirii Principatelor Române
Realizată sub semnul ideilor revoluţionare de la 1848, prin lupta
poporului român, Unirea de la 1859 a deschis o nouă pagină în istoria patriei, prin
formarea statului naţional modern.
Unirea Principatelor române, realizată prin dubla alegere a lui Alexandru
loan Cuza a constituit, prin ea însăşi, un act de curaj şi de demnitate naţională,
dar pentru ca acest act să fie valorificat până la capăt au fost necesare eforturi
uriaşe de consolidare pe plan intern şi internaţional. Lupta pentru desăvârşirea
Unirii a durat mai mulţi ani, la capătul acestora, prin voinţa poporului condus de
marele reformator care a fost Cuza, statul naţional român modern era de acum
constituit.
Domnitorul Cuza şi colaboratorii săi apropiaţi au avut de înfruntat
opoziţia din interior, care se opunea nu atât desăvârşirii Unirii, cât mai ales
înfăptuirii reformelor progresiste, fără de care statul român modern nu era
conceput.
Pe plan extern situaţia era, de asemenea, extrem de dificilă, deoarece
puterile garante stăruiau asupra rămânerii la formula uniunii personale, ceea ce
nu dădea satisfacţie intereselor naţiunii române. Mai mult chiar, puterile garante
înţelegeau să se prevaleze şi pe mai departe de regimul capitulaţiilor, susţinând în
alianţa cu Poarta, un regim anacronic, ce le oferea posibilitatea intervenţiei în
treburile interne ale Principatelor, precum şi obţinerea unor importante beneficii.
Faţă de aceasta situaţie, Cuza a trebuit să ducă o luptă extrem de dificilă, în cursul
căreia, cu hotărâre şi demnitate, a folosit cele mai variate mijloace: tratative,
fermitate, o bună informare a puterilor garante mai cu seamă, politica faptului
împlinit.
![Page 8: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/8.jpg)
Secţiunea III- Desăvârşirea Unirii
Se ştie că dubla alegere a lui Cuza nu a fost recunoscută imediat. Dintre
puterile garante erau favorabile acestei recunoaşteri Franţa, din raţiuni privitoare
la echilibrul de forţe, Prusia şi Sardinia deoarece erau interesate în promovarea
principiului unităţii naţionale, Rusia pentru a slăbi imperiul otoman, Anglia a
avut o atitudine în consecinţă, iar Austria şi Turcia s-au opus, Austria se temea că
statul naţional român se va întregi prin unirea cu Transilvania, iar Turcia îşi vedea
ameninţată dominaţia asupra ţărilor române.
În acest context, Cuza şi forţele progresiste, sprijinindu-se pe popor, au
adoptat o atitudine îndrăzneaţă, impunând noul rol al domniei unice. Fără a
aştepta recunoaşterea dublei alegeri, Cuza i-a înlăturat pe caimacami si a început
să guverneze cu toată autoritatea.5
Domnul a avut de înfruntat şi opoziţia internă care îi opunea lui Cuza
lipsa de recunoaştere a dublei alegeri şi înainta necontenit reclamaţii şi memorii
puterilor străine. Cu toate acestea, adoptând o atitudine demnă, Cuza nu a solicitat
grăbirea confirmării. După multe retractări la Conferinţa din august 1859, Turcia
şi Austria au recunoscut îndoita alegere. Ceremonia de investitură s-a desfăşurat
discret, într-un cadru restrâns, pentru a se sublinia caracterul ei auxiliar.6
Aşa cum se ştie, conform Convenţiei de la Paris, Principatele române
aveau ca organe comune nu numai Comisia Centrală de la Focşani şi Curtea de
Casaţie de la Focşani. Organele administrative, adunările elective şi guvernele
urmau a fi organizate distinct şi a desfăşura o activitate separată.7
55 C. Vitcu, Diplomaţia Unirii, 1979
6 Documentele externe - România la 1859.Unirea Principatelor Române în conştiinţa europeană, I, II, Bucureşti 1983.
7 Studii privind Unirea Principatelor, Bucureşti, 1960.
![Page 9: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/9.jpg)
Trecând peste dispoziţiile acestei convenţii, Cuza a procedat, mai întâ la
unificarea treptată a organelor centrale ale statului. În acest scop, în fiecare guvern
a numit persoane originare din ambele principate, iar Ministerele de la Iaşi au fost
transformate în directorate ale Ministerelor corespunzătoare din Bucureşti. Tot
aşa, în Adunările Elective ale fiecărui principat erau aleşi deputaţi din ambele
principate.
În privinţa organizării armatei, s-a decis ca regulamentele de instrucţie
să fie comune, armamentul să fie acelaşi, iar ministrul armatei să fie unic pentru
ambele principate ca şi Statul Major. La fel ca şi în alte domenii, în unităţile
militare dintr-un principat se aflau ostaşi şi ofiţeri din ambele principate. De
altfel, Cuza a dat o mare importanţă înarmării şi pregătirii de luptă a armatei,
căci aveau în vedere o eventuală intervenţie externă, sub pretextul încălcării
Convenţiei de la Paris, după cum avea în vedere sprijinirea revoluţiei din
Transilvania în cazul în care aceasta ar fi reizbucnit, ceea ce ar fi făcut posibilă
desăvârşirea unităţii naţionale a românilor în cadrul unui singur stat.
Unificarea administrativă s-a realizat, în fapt , şi prin alte măsuri, cum
ar fi crearea unei reţele comune, de poştă , de telegraf, sanitară şi de transport. Cât
priveşte corespondenţa dintre organele administraţiei centrale, ea se făcea direct şi
nu prin intermediul Ministerelor de externe.
Pentru a se pune capăt amestecului din afară în treburile bisericii
române, s-au adus modificări în organizarea şi conducerea acesteia, au fost
înlăturaţi egumenii greci şi s-a trecut la secularizarea averilor mânăstireşti. Pe
plan extern, Principatele Unite au unificat reprezentanţele diplomatice de la
Constantinopol, iar celelalte ţări trimiteau reprezentanţe diplomatice unice .
Aceste măsuri, adoptate fără recunoaşterea puterilor străine, au fost
oficializate la Conferinţa de la Constantinopol din septembrie 1861 dar numai pe
timpul domniei lui Cuza.
În baza acestor înfăptuiri, domnul a proclamat constituirea României şi a
anunţat unificarea guvernelor şi a Adunărilor Elective. Contopirea efectivă a
guvernelor s-a înfăptuit încă din decembrie 1861, iar cea a Adunărilor Elective în
![Page 10: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/10.jpg)
ianuarie 1862.8
8 D.Berindei,Lupta diplomatică a Principatelor Unite pentru desăvârşirea Unirii (24 ianuarie 1859-24 ianuarie
1862),Studii privind Unirea Principatelor, Bucureşti, 1960;
A.D. Xenopol, Domnia lui Cuza Vodă,I,II,Iaşi 1903;
![Page 11: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/11.jpg)
Secţiunea IV- Politica lui Alexandru loan Cuza de apărare a
suveranităţii naţionale şi de stat
A. I. Cuza a fost nevoit să depună mari eforturi şi să recurgă frecvent la
politica faptului împlinit pentru asigurarea autonomiei legislative,
judecătoreşti şi administrative a statului.
Autonomia legislativă a fost recunoscută, mai întâi, prin Convenţia de la
Paris, care cerea Principatelor române să revizuiască întreaga legislaţie pentru a o
pune de acord cu cerinţele moderne, ca şi prin recunoaşterea internaţională a
organizării de stat impusă prin reformele succesive ale lui Cuza ; cu alte cuvinte,
recunoaşterea internaţională a sistemului legislativ creat de către Cuza echivala cu
recunoaşterea autonomiei legislative.
Sub aspect judecătoresc, autonomia României a fost afectată de regimul
capitulaţiilor. Capitulaţiile erau tratate încheiate între Turcia şi statele occidentale
prin care acestea din urmă aveau dreptul să soluţioneze litigiile cetăţenilor
aflatori în Turcia. Unele state europene au pretins ca regimul capitulaţiilor să fie
aplicat şi în Principate, fapt de natură să le afecteze suveranitatea de stat. Juriştii
români au arătat că asemenea pretenţii sunt lipsite de temei, deoarece ţările române
nu au făcut niciodată parte din Imperiul otoman şi ca fiind ţări creştine nu se
judecă după Coran, ci au legi similare altor state europene. Mai mult decât atât,
statul a luat măsura interzicerii activităţii judiciare a consulatelor străine şi a
trecut la punerea în executare a sentinţelor date de către instanţele româneşti.
Tot în apărarea suveranităţii de stat, Principatele nu au mai recunoscut
valabilitatea paşapoartelor pe care Turcia le elibera pentru Principate, nici
valabilitatea în Principate a paşapoartelor eliberate de alte state pentru Turcia.
În consecinţă, Principatele au început să elibereze paşapoarte proprii şi
le-au acceptat pe cele străine numai dacă erau eliberate pentru Principate.
O altă formă de manifestare suverană a statului român a constat în
încheierea unor convenţii cu alte state, fără a recurge la serviciile Ministerului de
![Page 12: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/12.jpg)
Externe al Turciei (comunicaţii poştale, de telegraf,extrădarea infractorilor).
Încheierea şi recunoaşterea unor asemenea convenţii echivalează cu o recunoaştere
a autonomiei din partea altor state.9
O altă problemă care atingea profund suveranitatea statului nostru şi
care afecta numeroase interese, a fost aceea a şcolarizării averilor mânăstireşti. 10
Problema averilor mânăstireşti era cercetată de către o conferinţă a
marilor puteri, care urma a stabili regimul juridic al acestor bunuri şi modul de
lichidare a pretenţiilor Patriarhiei de la Constantinopol. Fără a aştepta hotărârea
conferinţei Adunarea Electiva a procedat în 1863 la exproprierea acestor averi,
readucând în patrimoniul statului un sfert din suprafaţa arabilă a ţării. În acelaşi
timp, s-a pus capăt încercărilor de amestec în treburile interne ale statului prin
intermediul Patriarhiei de la Constantinopol, sub pretextul protejării bisericii
ortodoxe. Iniţial, exproprierea trebuia să fie însoţită de o despăgubire ce urma a
fi plătită călugărilor străini. Conferinţa europeană a recunoscut exproprierea
averilor mânăstireşti ca si despăgubirile oferite de către statul român. Însă
pretenţiile Patriarhiei de la Constantinopol s-au dovedit exagerate, aşa încât
problema plaţii despăgubirilor nu a mai fost luată în considerare de către statul
român.
9 N. Corivan, Relaţiile Diplomatice ale României de la 1959-1877 Bucureşti, 1984,"
10 C.C. Giurescu, Viaţa şi opera lui Cuza Vodă , Bucureşti, 1966,200;Suprafaţa moşiilor mânăstireşti secularizate la
1863, Studii, XII, 1959, 2p 119;
![Page 13: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/13.jpg)
Secţiunea V - Adoptarea Statutului dezvoltător al convenţiei de la
Paris
Pe drept cuvânt, observatorii politici ai epocii afirmau că Alexandru
Ioan Cuza nu se putea exercita domniei efective în condiţiile fixate prin
Convenţia de la Paris. Cât despre realizarea efectivă a unui program îndrăzneţ de
reforme democratice nici nu putea fi vorba în noile condiţii. Iată de ce,
credincios idealurilor revoluţiei de la 1848, Cuza şi colaboratorii săi, în frunte cu
Mihail Kogalniceanu, au procedat mai întâi la reorganizarea statului într-o formă
în care să asigure o autentică unitate politică a naţiunii ( uniunea reală ) şi care, în
acelaşi timp, să facă posibilă aplicarea programului de reforme democratice .
Prima etapă a acestei reorganizări a putut fi realizată fără dificultăţi
majore în interior, dar înfăptuirea reformelor programate şi, în primul rând,
reforma agrară şi cea electorală, s-a lovit de împotrivirea reacţiunii. Profitând de
majoritatea pe care o deţinea în Adunarea Electivă, în condiţiile sistemului
electoral de atunci moşierimea s-a constatat, până la 1864, o instabilitate
excesivă a guvernelor, care se schimbau la 2-3 luni, deoarece Adunarea le
opunea, în mod sistematic, votul de blam.11
Constatând că în forma de organizare existentă reformele nu vor putea fi
înfăptuite, s-au făcut pregătirile necesare pentru înfăptuirea loviturii de stat, în
vederea introducerii unui regim de putere personală.
Constatând că în forma de organizare existentă reformele nu vor putea fi
înfăptuite, s-au făcut pregătirile necesare pentru înfăptuirea loviturii de stat, în
vederea introducerii unui regim de putere personală.
11Al Zub, Mihail Kogălniceanu, bibliografie Bucureşti 1971.
![Page 14: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/14.jpg)
Astfel, la 2 mai 1864 când Adunarea a refuzat să voteze proiectul de
lege electorală, M. Kogalniceanu a prezentat decretul de dizolvare a acesteia. A
fost adresată apoi o proclamaţie către popor, cu care ocazie a prezentat şi textul
proiectului Statutului dezvoltător şi al noii legi electorale, care urmau a fi aprobate
prin plebiscit. Plebiscitul, desfăşurat între 10 şi 14 mai 1864, a confirmat pe
deplin adeziunea poporului la actul săvârşit şi de către domn: 68221 voturi au
fost pentru, iar împotriva numai 1307.
Cu toate că statutul era prezentat drept un act constituţional, al
Convenţiei de la Paris, în realitate Convenţia a fost încălcată în mod vădit. Şi de
data aceasta puterile garante au fost nevoite să accepte politica faptului împlinit,
singura care în situaţia data era în măsură să promoveze interesele naţiunii.
14
![Page 15: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/15.jpg)
Secţiunea VI - Principalele dispoziţii ale Statutului Dezvoltător
al Convenţiei
Potrivit Statutului, domnul cumula atribuţii excesive şi legislative,
putând emite decrete fără consultarea Parlamentului, ori de câte ori situaţia
impunea măsuri deosebite 13. Totodată, Parlamentul unicameral a fost înlocuit cu
unul bilateral, format din Adunarea Electivă şi Adunarea Ponderatică sau Corpul
Ponderator.
În concret, Senatul prevedea că puterea politică publică este încredinţată
domnului, Adunării Ponderatice şi Adunării Elective. Puterea legislativă urma a
se exercita de către domn împreună cu Parlamentul14 Iniţiativa legislativă o avea
numai domnul, care pregătea proiectele de legi cu concursul Consiliului de Stat.
Proiectele de legi erau susţinute în Adunarea Electivă de către miniştri sau de
către membrii Consiliului de Stat. Membrii Adunării Elective erau aleşi conform
dispoziţiilor noii legi electorale, care a adus o serie de modificări censului şi a pus
accent pe veniturile provenite din alte surse, în fără de proprietatea funciară, dând
posibilitatea burgheziei de a trimite un număr mai mare de deputaţi în Parlament.
Corpul Ponderator era compus din mitropolitul ţarii, episcopii perhiilor,
întâiul preşedinte al Curţii de Casaţie, cel mai vechi general în activitate şi din 64
de membrii numiţi de domn. Conform procedurii de legiferare, Corpul
Ponderator sau adopta proiectul sau îi aducea amendamente sau îl respingea.
Dacă proiectul era amendat de către Corpul Ponderator, el era retrimis Adunării
Elective şi, dacă aceasta aproba amendamentele, urma sancţiunea
131 Muraru, Constituţiile romane (culegere), Bucureşti, 1980, p 5; Publicat şi în C Hamangiu, Codul
general
al României, Legi Uzuale, VOL II14 Statutul dezvoltător al Convenţiei de la Paris, art I
![Page 16: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/16.jpg)
domnului. Dacă Adunarea respingea amendamentele, proiectul era
retrimis
Consiliului de Stat pentru a fi reformulat. În fine dacă Corpul
Ponderator respingea proiectul, acesta era retrimis Consiliului de Stat spre a fi
restudiat.
CAPITOLUL 2 : Reforma generală a lui Alexandru loan
Cuza Secţiunea I - Reforma Agrară
Conform revendicării formulate în timpul revoluţiei de la 1848, reluată
![Page 17: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/17.jpg)
în timpul şi după realizarea Unirii, elementele progresiste, întreaga ţărănime,
cereau ca împroprietărirea să se facă pe loturile aflate în folosinţa sătenilor.
Moşierimea s-a opus, însa, acestei formule şi a propus variante care să nu aducă
atingeri marii proprietăţi funciare, dar să creeze aparenţa că reforma agrară s-a
înfăptuit, aşa cum a fost cazul proiectului de lege propus în 1862 de către guvernul
Barbu Catargiu, conform căruia reforma agrară urma să se realizeze prin
împroprietărirea ţăranilor pe pământul comunal. Cu toate că Adunarea a adoptat
legea, Cuza a refuzat să o sancţioneze, iar la începutul anului 1864 Mihail
Kogalniceanu a propus un nou proiect de lege, cu adevărat favorabil ţărănimii,
care,însa, nu a putut fi adoptat. Abia după adoptare, prin plebiscit, a Statutului s-a
putut trece la înfăptuirea reformei agrare, prin legea promulgată la 14 august
1864. În baza acestei legi, sătenii clăcaşi sunt şi rămân deplini proprietari pe
locurile supuse posesiunilor, în întinderea ce se hotărăşte prin legea în
fiinţă16.Suprafaţa pământului asupra căreia se recunoştea dreptul de proprietate al
ţăranilor era fixată în funcţie de numărul de vite pe care aceştia le stăpâneau. În
acelaşi timp, s-a desfiinţat şi regimul clăcăşiei (dijma, podvezile, zilele de
meremet), în schimbul unei despăgubiri pe care ţăranii urmau să o plătească în
termen de 15 ani , prin sume repartizate anual.
" N Adamiloaie, D Bermidei, Reforma Agrară din 1864, Bucureşti 1967
16 Legea rurală, art 1
17
După adoptarea şi aplicarea acestei legi, o mare parte din pământurile
moşierilor au trecut în proprietatea ţăranilor, ceea ce a constituit o puternică
lovitură dată poziţiilor economice ale boierimii şi, în acelaşi timp, o măsură prin
care s-au deschis largi perspective dezvoltării capitaliste în ţara noastră17.
![Page 18: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/18.jpg)
Din punct de vedere juridic, înfăptuirea reformei agrare prezintă unele
particularităţi: Formal, legea nu a operat nici o expropriere a boierilor şi nici o
împroprietărire a ţăranilor în concepţia legiuitorului, ţăranii erau consideraţi
proprietari asupra a 2/3 din moşie, iar legea nu face altceva decât să le
recunoască un drept preexistent. Ca atare singura problemă care se punea era
aceea a delimitării drepturilor de proprietate a ţăranilor faţă de cele ale boierilor,
prin operarea ieşirii din indiviziune. Burghezia a recurs la această formulă
pentru a crea aparenţa că nu s-a adus vreo atingere dreptului de proprietate,
dovada că nicăieri nu se vorbeşte despre expropriere, nici despre împroprietărire.
Plecându-se de la ideea recunoaşterii unui drept preexistent al ţăranilor, prin
asimilarea dreptului lor de folosinţă cu dreptul de proprietate indiviza, s-au
realizat două obiective majore: în primul rând împroprietărirea este sacră şi deci,
nu poate suferi vreo atingere.
Cu toate acestea , legea a prevăzut plata unor despăgubiri către moşieri,
dar ea urma să fie efectuată în compensarea desfiinţării clăcii. Pe viitor, relaţiile
dintre moşieri şi ţărani, în măsura în care se formau, urmau să fie stabilite numai
pe baze contractuale, ca orice altă relaţie dintre două categorii de persoane.
17 N. Adaniloaie, D Berindei, Reforma agrară din 1864, Bucureşti 1967
18
Secţiunea II - Reforma electorală9
Noul aşezământ electoral, pe care fosta Adunare nu a vrut să îl dezbată
a fost aprobat prin plebiscit. Legea electorală din 1864 prevedea ca alegătorii
![Page 19: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/19.jpg)
sunt fie primari, fie direcţi . Erau incluşi în categoria alegătorilor primari cei ce
plăteau un impozit de 80 sau 100 de legi în comunele urbane ( în funcţie de
numărul acestora), precum şi patentării, până în clasa a V-a inclusiv.
Cincizeci de alegători primari numeau un alegător direct. Erau alegatori
direcţi cei ce aveau un venit de 100 de galbeni, indiferent de provenienţă, venit
ce se putea dovedi prin biletele de plată a impozitului sau în alt chip. Puteau fi
alegatori direcţi, fără a justifica venitul de 100 de galbeni, preoţii, profesorii
academiilor şi colegiilor, doctorii şi licenţiaţii facultăţilor, avocaţii, inginerii,
arhitecţii, cei ce aveau diplome de guvern sau erau conducătorii unor instituţii.
Alegătorii de ambele grade trebuiau să aibă vârsta de 25 de ani. Puteau
fi aleşi în Adunare cetăţeni români care aveau 30 de ani şi un venit de 200 de
galbeni.
S-a desfiinţat împărţirea alegătorilor pe colegii, cu precizarea că unii
alegatori îşi exercitau drepturile în comunele urbane, iar alţii în comunele rurale
(colegii de oraşe şi colegii de judeţe).
18I Muraru, Constituţiile române, Bucureşti 1980
Secţiunea III - Alte reforme democratice5
Dubla alegere a însemnat nu numai începutul procesului de unificare a
![Page 20: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/20.jpg)
statului naţional, dar şi punctul de plecare pentru un întreg ansamblu de reforme
menite să asigure lichidarea principalelor vestigii feudale din toate sferele vieţii
social, economice şi politice.y\
Între acestea, pe primul plan se situa reforma agrară, îndelung aşteptată
de masele ţărăneşti, care doreau liberarea de servituţile feudale şi înzestrarea lor
cu pământ. Cadrul legal pentru realizarea acestui proces era prevăzut de însăşi
Convenţia de la Paris care, în ceea ce priveşte organizarea internă a celor două
ţări, proclamase o serie întreagă de principii înaintate: responsabilitatea
miniştrilor, inamovibilitatea magistraţilor, egalitatea cetăţenilor în faţa legii şi a
impozitelor, accesul egal la funcţiile publice, desfiinţarea privilegiilor, a scutirilor
şi monopolurilor. De asemenea, Convenţia recomandase prin art. 46 să se
treacă ,,fără întârziere" la revizuirea legii "care reglementează" raporturile dintre
proprietarii pământului şi cultivatori"19.
În primii trei ani ai domniei lui Cuza , din cauza nedesăvârşirii Unirii şi a
opoziţiei elementelor retrograde, multe din problemele vitale ale reorganizării
interne au rămas nerezolvate. S-au realizat în schimb unele înnoiri pe linie
burghezo-democratică, care avea drept scop modernizarea aparatului de stat şi
înzestrarea ţării cu instituţiile corespunzătoare epocii.
Astfel, în 1859 s-au înfiinţat în ambele ţări oficii centrale statistice, s-a
căutat să se îmbunătăţească funcţionarea justiţiei, făcându-se să înceteze 19 Statutul Dezvoltător al Convenţiei de la Paris
sancţiunea domnitorului asupra hotărârilor definitive ale curţii de apel; a
fost desfiinţată bătaia la sate; s-a hotărât numirea directă a subadministratorilor de
plăşi şi ocoale; fără a se mai respecta dispoziţia regulamentară prin care aceştia
erau aleşi de proprietarii de moşii; au fost luate măsuri pentru mai buna organizare
administrativă a satelor.
În domeniul învăţământului s-a prevăzut prin bugetul pe anul 1860 o
creştere a numărului şcolilor săteşti cu 234 în Ţara Românească şi cu 52 în
Moldova, a sporit numărul gimnaziilor şi s-au înfiinţat Universitatea şi
![Page 21: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/21.jpg)
Conservatorul din Iaşi. Tot acum a fost adoptat alfabetul latin, care a înlocuit
vechea scriere cu caractere chirilice.
Reforma sistemului fiscal a fost înfăptuită printr-o serie de măsuri
legislative care au generalizat contribuţiile directe, extinzându-le şi asupra
claselor privilegiate. Astfel, toţi locuitorii ţării capi de familie, indiferent de
condiţia socială, au fost supuşi la plata impozitului personal (capitaţia) şi a
contribuţiei pentru drumuri. Totodată, s-au înfiinţat noi impozite, între care
impozitul funciar, pus în aplicare începând din 1860, care au asigurat fondurile
necesare operei de reorganizare a statului naţional.
Reorganizarea sistemului fiscal a fost însoţită însa de o creştere
considerabilă a impozitelor şi taxelor. Acestea apăsau cu precădere asupra
maselor populare orăşeneşti şi ţărăneşti, moşierimea şi burghezia reuşind,
în bună măsura, să se eschiveze de la obligaţiile fiscale pe care le impunea
procesul de formare a statului naţional. Obligaţiile sporite pentru meseriaşi şi
negustori, prevăzute în legea patentelor din 1860, veneau într-o perioada în care
asupra Principatelor se răsfrângeau efectele crizei economice din anii 1857-
1858, la care se adăuga o acută criză comercială caracterizată prin scăderea
cererii de cereale româneşti pe piaţa europeană. Rezultatul acestei situaţii a fost
izbucnirea unor frământări şi agitaţii orăşeneşti, care s-au
21
transformat chiar în mişcări de stradă, aşa cum s-a întâmplat la Craiova
şi Ploieşti în noiembrie 1860. Tulburările au putut fi reprimate numai în urma
intervenţiei armatei şi a unor concentrări masive de trupe.
Acţiunile întreprinse pe plan intern în vederea integrării administrative
şi legislative a celor două ţări au continuat şi după proclamarea unirii depline la
sfârşitul anului 1861.
În timpul guvernării conservatoare a lui Barbu Catargiu (ianuarie-iunie
1862) a fost înfiinţată Curtea de Casaţie şi Justiţie, a cărei lege de organizare
fusese adoptată încă din perioada anterioară; instituţia procurorilor a fost extinsă
![Page 22: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/22.jpg)
şi în Moldova şi s-a desfiinţat dintre cele două provincii deşi actul internaţional
de recunoaştere a unirii depline din decembrie 1861 prevedea menţinerea ei în
continuare.
O dată cu numirea la conducerea ţarii a guvernului liberal condus de N
Kretulescu ( 24 iunie/6 iulie 1862), procesul de unificare administrativă a intrat
în faza finală . Poştele au fost unificate, înfiinţându-se o direcţie centrală pe întreaga
ţară; s-au numit membrii comisiei pentru unificarea legilor; s-a desfiinţat
Directoratul statistic din Iaşi ; sarcinile acestuia fiind preluate de cel din Bucureşti;
s-au unificat serviciile sanitare ale celor două ţări şi s-a creat la Bucureşti, Direcţia
generală a arhivelor statului. Totodată, municipalităţile din Focşani, oraş situat
chiar pe graniţa dintre cele două provincii, au fost unificate şi s-a dispus
contopirea şcolii militare din Iaşi cu cea din Bucureşti; măsură decisă de asemenea
în perioada anterioară.
Prin legi speciale s-a realizat unificarea şi în domeniul fiscal. Astfel
impozitul funciar a fost stabilit în ambele provincii la 4% din venitul
proprietăţilor imobile, s-a unificat contribuţia pentru poduri şi şosele, ridicată la 12
lei pe an, precum şi taxa de transmitere a proprietarilor de mână moartă,
22
fixată la 10% din venitul net al acestora . Tot în acest domeniu a mai
fost unificată contribuţia personală (capitaţia), fixându-se cuantumul acesteia la 36
de lei pe an, şi s-au extins şi în Moldova legile muntene referitoare la taxele de
judecată şi la taxele asupra vânzărilor de bună voie sau prin licitaţie.
De asemenea, a fost adoptată o nouă lege a patentelor, care a înlocuit pe
aceea votată în 1860 în Ţara Românească şi prin care s-a dat o nouă
reglementare modului de exercitare a diferitelor activităţi industriale şi
comerciale. Prevederile legii au fost aplicate şi supuşilor străini aflaţi în
Principate, ceea ce a întărit autoritatea şi autonomia ţării. Ca urmare a acestor
![Page 23: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/23.jpg)
măsuri, la sfârşitul anului 1862, procesul de unificare deplină a celor două ţări a
fost încheiat.
Ca şi în etapa anterioară, măsurile de unificare s-au îmbinat cu
dezvoltarea operei de reorganizare a ţării. Astfel, în urma desfiinţării
Ministerelor moldovene, au fost reorganizate departamentele , precizându-se mai
bine atribuţiile şi structura acestora. De asemenea, s-a instituit consiliul superior
al intrucţiunii publice; s-a adoptat un regulament de navigaţie ; s-au promulgat
primele legi pentru construirea căilor ferate, care nu au putut fi însă puse în
aplicare; s-a organizat corpul inginerilor civili şi s-au luat măsuri pentru
protejarea pădurilor - între care amintim reorganizarea şcolii de agricultură şi
înfiinţarea de pepiniere pe domeniile statului.
Desăvârşirea unirii pe plan politico-administrativ a creat condiţiile
necesare pentru a se trece la înfăptuirea reformelor fundamentale, în primul rând
a celei agrare. Datorită opoziţiei moşierimii conservatoare, stăpână pe adunarea
legislativă, rezolvarea problemei agrare, în sensul satisfacerii legitimelor interese
ale ţărănimii clăcaşe, precum şi a problemei electorale, nu a fost posibilă până la
lovitura de stat de la 2/14 mai 1864, s-au continuat, în
Legea Rurală din 1864
23
schimb, pe cale legislativă , cu concursul Adunării, seria reformelor pe
linia modernizării şi consolidării statului naţional, între care se detaşează, prin
însemnătatea ei, aceea privitoare la secularizarea averilor mânăstireşti.
Votată de Adunare la 13/25 decembrie 1863, la propunerea noului
guvern condus de liberalul democrat M Kogalniceanu, legea secularizării
averilor mânăstireşti prevedea trecerea în proprietatea statului, atât a bunurilor
mânăstireşti pământene, cât şi a acelora aparţinând mânăstirilor închinate până atunci
aşa numitelor Locuri sfinte21.Era o măsură de însemnătate majoră, în termenul
![Page 24: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/24.jpg)
căreia au intrat în patrimoniul statului moşii reprezentând peste un sfert din
suprafaţa rurală a ţării ( mai exact 25.26%)! Primită cu satisfacţie de masele largi
populare, secularizarea averilor mânăstireşti a realizat o creştere însemnată a
avuţiei naţionale, eliberând totodată ţara de influenţa unor forţe străine
retrograde. Veniturile acestor mânăstiri, care se ridicau anual la jumătate din
bugetul ţării, au încetat să se mai scurgă peste hotare, fiind folosite în interior.
Secularizarea a facilitat de asemenea înfăptuirea reformei agrare, o parte
din pământurile intrate acum în stăpânirea statului fiind împărţite ulterior
ţăranilor prin legea rurală. Deşi negocierile cu ierarhii greci, care administrau
averile mânăstirilor închinate, s-au prelungit pe plan diplomatic timp de câţiva ani,
până la urmă moşiile au rămas în proprietatea statului român, iar despăgubirea ce
trebuia acordată locurilor sfinte, în valoare de 51 de milioane lei, prevăzută prin
lege nu a mai fost plătită.
O altă măsură deosebit de importantă, menită să modernizeze societatea
românească, a constituit-o votarea, în martie 1864, a legii comunale şi a legii
pentru înfiinţarea Consiliilor judeţene, prin care administraţia locală primea o
21 C C Giurgescu-,, Suprafaţa moşiilor mânăstireşti secularizate la 1863", Studii, XII, 1959.
24
nouă organizare, corespunzătoare stadiului de evoluţie social
economică a ţării.
Legea comunală fixa cadrul juridic de organizare a fiecărei aşezări .
Conform prevederilor ei, toate oraşele, târgurile şi satele cu cel puţin 500 de
locuitori erau organizate în comune-urbane şi rurale - recunoscute ca persoane
juridice şi având drept de a exercita anumite atribuţii de putere publică şi cu
caracter patrimonial. Conducerea comunei era încredinţată unor organe
deliberative, consiliile comunale, compuse din membrii desemnaţi prin vot, şi
![Page 25: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/25.jpg)
primarilor, agenţi ai puterii executive, aleşi în comunele rurale o dată cu
consiliul comunal respectiv si numiţi de domnitor în comunele urbane dintre
primii trei consilieri care întruneau la alegeri cel mai mare număr de voturi.
Alegerile pentru consiliile comunale aveau loc odată la patru ani, ele
efectuându-se prin vot direct în cadrul unui colegiu electoral unic la care luau
parte atât cetăţenii români cât şi străinii care dobândiseră mica împământenire. Cu
acest prilej s-a hotărât să fie admişi la exercitarea drepturilor comunale şi evreii
pământeni dacă - potrivit prevederilor legii - ,, vor dobândi în armată rangul de
subofiţer şi acei ce vor fi făcut studii universitare sau vor întemeia mari
stabilimente industriale" 22 . Era un prim pas spre integrarea comunităţii evreieşti
în societatea românească.
Administraţia judeţeană era de asemenea încredinţată unor organe
deliberative, consiliile judeţene, care se ocupau de interesele locale colective şi
economice ale judeţului. Consiliul era ales pe plăşi (9 ocoale)- fiecare plasă având
drept la doi consilieri - de către toţi cetăţenii cu drept de vot pentru Adunarea
legislativă. El se întrunea la 15/27 octombrie în fiecare an într-o
~ T. W. Riker - „ Cum s-a înfăptuit România. Studiul unei probleme Internaţionale 1856-1866",
Bucureşti 1944.
25
sesiune ordinară de trei săptămâni. Consiliul judeţean era ales tot pe o
perioadă de patru ani.
La baza legilor privind organizarea teritorială a ţarii au stat legile
similare ale Franţei şi Belgiei, adaptate însă la realităţile româneşti . Reforma
administraţiei locale înfăptuită prin aceste legi a constituit una din cele mai de
seamă realizări pe plan social şi politic al domniei lui Cuza. Vechiul sistem
administrativ de esenţă feudală a fost înlocuit cu unul modern, comparabil cu
![Page 26: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/26.jpg)
acela al statelor capitaliste avansate din apusul Europei, şi s-au creat pentru
prima dată - graţie personalităţii juridice a comunelor şi judeţelor - instituţii
locale în organizarea de stat a României, care au deschis posibilităţi noi de
dezvoltare economică şi socială.
Tot în cursul sesiunii Parlamentare 1863-1864 au mai fost adoptate „
Legea contabilităţii ", prin care se reglementa întocmirea şi executarea bugetului
de stat şi se statorniceau norme referitoare la venituri şi cheltuieli, precum şi la
încheierea conturilor; „ Legea Curţii de conturi", organ superior de control al
gestiunii financiare şi al încheierii conturilor administraţiei publice de stat ,
judeţene şi comunale şi ,,Legea pentru înfiinţarea unui consiliu de stat", instituţie
care avea să joace un rol important după lovitura de stat.
Deşi votate de Adunare, alte proiecte de legi de mare însemnătate, cum
au fost: proiectul de lege a pensiilor, proiectul de lege pentru organizarea armatei
şi cel al instrucţiunii publice, codul penal şi de procedură penală, legea privind
organizarea judecătorească şi altele, nu au primit sancţiunea domnească până la
lovitura de stat. Motivul nesancţionării acestor legi se datora în principal
modificărilor pe care ele le suferiseră în cursul dezbaterilor din Adunare,
modificări cu care domnitorul şi guvernul nu erau de acord.
26
Astfel, cu prilejul dezbaterii legii privitoare la organizarea armatei,
deputaţii liberali radicali au propus un amendament privitor la organizarea în
principalele oraşe ale ţării a unei gărzi civice, care trebuia să constituie un nou
element al puterii armate. Prin modelul de organizare şi atribuţiile ei, noua
instituţie urma să aibă un caracter mai mult politic decât militar. Ea trebuie să
constituie o forţă armată la dispoziţia Adunării, pe care aceasta să se poată
sprijini în caz de conflict cu puterea executivă. Cu toată opoziţia guvernului,
amendamentul radical a fost votat de adunare şi inclus în textul legii. Evident, date
![Page 27: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/27.jpg)
fiind intenţiile Adunării, ieşite la iveală în cursul dezbaterilor, domnitorul Cuza a
refuzat să sancţioneze şi să promulge această lege.
Lovitura de stat de la 2/14 mai 1864, înlăturând preponderenţa politică a
conservatorilor asupra majoritarii Adunării şi sporind prerogativele puterii
executive, a oferit domnitorului A. I. Cuza posibilitatea de a realiza marile
reforme ale domniei sale şi de a desăvârşi organizarea modernă a statului. Prima
dintre reformele înfăptuite în această perioadă a fost cea electorală. Noua lege
electorală - aprobată prin plebiscitul din mai 1864, dar promulgată după
recunoaşterea noii stări de lucruri de către puterea suzerană şi puterile garante -
deşi păstra caracterul cenzitar, lărgea mult numărul alegătorilor, cât şi al eligibililor,
realizând astfel un progres faţă de prevederile electorale restrictive ale
Convenţiei de la Paris şi totodată o întărire importantă a puterii politice a
burgheziei.
Câteva luni mai târziu, la 14/26 august, era decretată şi legea rurală,
care avea la bază proiectul lui M. Kogalniceanu prezentat Adunării încă din luna
martie, dar respins de aceasta. Anunţând înfăptuirea reformei, Cuza s-a adresat
sătenilor printr-o proclamaţie, în care sublinia: ,, De astăzi înainte voi sunteţi
stăpâni pe braţele voastre, voi aveţi o părticică de pământ proprietate şi moşie a
voastră, de astăzi voi aveţi o patrie de iubit şi de apărat".
Deşi nu a desfiinţat marea proprietate funciară şi nici moşierimea ca
clasă socială - după reformă proprietatea ţărăneasca reprezintă aproximativ 30%
din suprafaţa ţării, iar proprietatea moşierească şi a statului aproximativ 70%-
reforma agrară din 1864 a avut urmări însemnate pentru dezvoltarea socio-
economică a României23.
Cu toate limitele ei, legiuirea, a cărei existenţă era burgheză, a pus capăt
relaţiilor feudale în agricultură şi a creat posibilităţi mai largi penetraţiei şi
dominaţiei noilor relaţii capitaliste. În urma reformei, regimul clăcii privind
![Page 28: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/28.jpg)
ţărănimea, precum şi servituţile feudale ale proprietăţii moşiereşti au fost
înlăturate, prevederile burgheze ale Codului civil înlocuind pe cele feudale ale
legiuirilor agrare din 1851.
Ţăranii au devenit deci cetăţeni liberi, conştienţi nu numai de drepturile
lor, dar şi de îndatoririle faţă de ţară, de care se simţeau mai legaţi prin părticica
de pământ primită prin împroprietărire.
O parte din foştii clăcaşi fiind deposedaţi, total sau parţial, de pământ cu
prilejul aplicării reformei agrare, s-a creat o masă de oameni liberi siliţi să-şi
vândă forţa de muncă pentru a-şi asigura subzistenţa, ceea ce a dus la creşterea
numărului proletarului.
De asemenea, reforma din 1864 a creat premisa lărgirii pieţei interne,
producţia de mărfuri luând o tot mai mare extindere. Datorită apariţiei unui
număr de braţe de muncă libere, a lărgirii interne, precum şi folosirii unei părţi a
sumelor băneşti obţinute prin despăgubire în procesul acumulării primitive a
capitalului, industria capitalistă a avut, după 1864, condiţii de dezvoltare mai
favorabile decât înainte. Înfăptuirea reformei agrare a reprezentat, totodată, o
măsură de prevedere din partea domnitorului şi a lui M. Kogalniceanu,
1 N. Adaniloaie, D. Berindei - „ Reforma agrară din 1864", Bucureşti 1967.
28
istoricul Radu Rosetii, apreciind pe drept cuvânt, că prin legea rurală
„ Cuza a ferit toată ţara de catastrofa unei complete răscoale ţărăneşti"24.
După reforma agrară, considerată cea mai însemnata reformă social-
economică din România pe toată durata secolului al XlX-lea, au fost decretate noi
legi care au desăvârşit organizarea de stat burgheză a ţarii. Astfel, a fost adoptat
sistemul metric de măsuri si greutăţi, aplicarea lui urmând sa înceapă la 1/13
ianuarie 1866 si s-au creat noi instituţii, printre care Camerele de comerţ şi Casa
de depuneri si Consemnaţiuni.
![Page 29: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/29.jpg)
Învăţământul a fost organizat prin legea instrucţiunii publice din 25
noiembrie/7 decembrie 1864, care nu era de fapt decât legea votată de Cameră în
martie acelaşi an, din care a fost scos principiul inamovibilităţii pentru
invadatorii şi profesorii secundari, el fiind prevăzut numai pentru profesorii de
facultăţi. Legea care a rămas în vigoare până la sfârşitul secolului, proclama
obligativitatea şi gratuitatea învăţământului primar, principiu democratic care nu
figura în legislaţia şcolară a unor ţări avansate, cum era de exemplu Franţa.
Tot în această perioadă prin decretul-lege din 4/16 iunie 1864 a fost
înfiinţată Universitatea din Bucureşti, care s-a adăugat aceleia din laşi inaugurată
încă din 1860.
O reformă importantă a constituit-o si reorganizarea justiţiei.
în decembrie 1864 erau decretate ,,Legea privind admisibilitatea şi înaintarea în
funcţii judecătoreşti" şi „ Legea privind constituirea corpului de avocaţi",
completate ulterior cu „ Legea pentru organizarea judecătorească" votată de
noile corpuri legiuitoare în iunie 1865. Potrivit acestei din urmă legi, justiţia
devenea independentă faţă de celelalte puteri din stat, ea exercitându-se în
numele domnului.
24 Al Zub. M. Kogalniceanu - Bibliografii, Bucureşti 1971.
29
Instanţele judecătoreşti erau: judecătoriile de plasă, tribunalele judeţene,
de apel, curţile de juraţi în materie criminală şi Curtea de Casaţie, care funcţiona
în anumite cazuri si ca Înalta Curte de Justiţie. Membrii Curţii de Casaţie şi ai
curţilor de apel se bucurau de inamovibilitate, aceasta urmând să fie extinsă
treptat, prin legi speciale, asupra întregii magistraturi.
![Page 30: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/30.jpg)
O mare însemnătate în vederea unificării legislaţiei şi statornicirii lor
juridice corespunzătoare unui stat modern a avut-o elaborarea şi punerea în
aplicare a Codului Civil, aparător al familiei şi proprietăţii burgheze.
Inspirate după legiuirile similare franceze şi italiene. Completate cu
unele norme juridice autohtone, codurile au intrat în vigoare în 1865.
Întărirea autonomiei ţării prin crearea unei legislaţii adecvate s-a extins
domeniul bisericesc. ,,Decretul organic pentru înfiinţarea unei autorităţi de
centrale pentru afacerile române"din 3/15 decembrie 1864, hotăra autocefalia
bisericii ortodoxe române în privinţa organizării şi disciplinei, legătura cu
Patriarhia din Constantinopol păstrându-se doar sub raportul dogmei.
Opera de reformare multilaterală a avut în vedere şi domeniul militar.
Alexandru loan Cuza şi colaboratorii săi pe plan militar - între care se remarcă
generalul I Em Florescu - au depus însemnate eforturi pentru a crea în România
o armată modernă, capabilă să răspundă intereselor şi idealurilor naţionale. În
ciuda precarităţii resurselor financiare de care dispunea statul naţional şi a
temerilor manifestate de majoritatea puterilor, în special de marile imperii limitrofe,
acest obiectiv a fost atins.
După unificarea ei în primii ani ai domniei, armata a fost înzestrată cu
armament modern, la nivelul epocii, procurat în parte cu ajutorul sumelor
obţinute prin subscripţie publică; obligaţia recrutării a fost extinsă şi asupra
30
claselor privilegiate; instituţia dorobanţilor şi a grănicerilor a fost extinsă
şi în Moldova; au alcătuit noi regulamente militare, iar efectivele tuturor
categoriilor de arme - infanterie, artilerie, cavalerie - au fost simţitor sporite,
ridicându-se în total la peste 40000 de oameni. Tot din timpul domniei lui
Cuza datează şi atelierele pirotehnice din Bucureşti şi Arsenalul armatei.
Un rol important în opera de modernizare a armatei 1-a avut misiunea
militară franceză condusă de locotenentul Eugene Lamy, care a venit în
Principate în 1860, la invitaţia guvernului român. Acordând un sprijin efectiv în
![Page 31: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/31.jpg)
cadrul procesului de reorganizare, misiunea militară franceză a pus ordine în
administraţia militară, a contribuit la înfiinţarea intendenţei armatei, a
participat la organizarea taberelor de instrucţie şi a stabilimentelor de artilerie,
conducătorul misiunii ocupându-se şi de şcoala militară unica organizată la
Bucureşti.
Prefacerile cunoscute de armată în această perioadă si-au găsit
reflectarea intr-o serie de măsuri legislative, care au culminat cu ,,Legea
pentru organizarea puterii armate din România" din 27 noiembrie / 9
decembrie 1864.
În baza noii legi, puterea armată a Principatelor Unite era formată din
armata permanentă cu rezerva ei şi din miliţie, formaţiuni teritoriale compuse din
grăniceri şi dorobanţi, cu rezervele lor. Serviciul militar, devenit obligatoriu pentru
toţi cetăţenii între 20 si 50 de ani, ţinea 4 ani în activitate si 2 ani în rezervă,
completarea efectivelor făcându-se prin tragere la sorţi.
Legea din 1864 a fost urmată de noi reglementări, cum au fost: legea de
recrutare ( dec 1864 ), Regulamentul pentru chemările periodice ale rezervelor şi
regulamentul pentru chemarea şi instituirea gloatelor, care, deşi nu au putut fi
transpuse în întregime în practică, au evidenţiat intenţia domnitorului de a
31
crea o armată puternică capabilă să lupte, la momentul oportun,
pentru cucerirea independenţei naţionale a României.
Alexandru loan Cuza s-a preocupat intens şi de multiplele aspecte ale
activităţii economice a statului naţional român. În mesajul adresat
Adunărilor elective la 16/18 decembrie 1859 domnul arăta că, ,,avem totul de
creat - a întemeia creditul nostru public, a deschide drumuri, a face poduri, a
![Page 32: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/32.jpg)
împodobi şi a însănătoşi oraşele, a lărgi porturile, a înflori comerţul, a încuraja
industria,..., a săpa canale, a întinde drumuri de fier pe suprafaţa pământului
nostru pentru înlesnirea comunicatelor şi intr-un cuvânt, a dezvolta toate
stabilimentele publice"25.
Cu toată lipsa capitalului intern ca şi a rezervelor manifestate de
capitalul străin de a participa activ la opera de înzestrare tehnică a României -
singurul împrumut extern din această perioadă se realiza abia în 1864 - o parte din
proiectele anunţate în mesaj au fost totuşi îndeplinite.
În domeniul mijloacelor de comunicaţie, dacă problema construirii
căilor ferate nu s-a putut realiza în timpul domniei lui Cuza , s-a înregistrat, în
schimb un progres evident în ceea ce priveşte navigaţia pe Dunăre, iar reţeaua de
telegraf a crescut de la 12 staţii şi 840 km în 1859, la 46 staţii şi 2879 km în 1893,
asigurându-se şi legăturile internaţionale.
Pe plan financiar, de un real succes s-a bucurat în acest timp înfiinţarea
societarilor de asigurare, atât reprezentante ale marilor societăţi europene de
acest fel, cât şi societăţi româneşti, dintre care cea mai importantă a fost
Societatea ,,Providenţa" din Bucureşti, cu un capital de 200000 de galbeni.
A crescut şi numărul stabilimentelor industriale, dar în cea mai mare
parte acestea au rămas la stadiul atelierelor de cooperaţie capitalistă simplă
25 Emil Cernea, Emil Molcuţ -,, Istoria statului si dreptului românesc", Casa de Editură şi
Presă ,,Şansa"SRL, Bucureşti, 1992.
32
sau al manufacturierilor, numărul fabricilor care foloseau forţa aburului
fiind destul de redus. În ceea ce priveşte agricultura, ramura economică dominantă a
României, Cuza a acordat o atenţie deosebită introducerii maşinilor agricole şi a
încurajat dezvoltarea economică a Principatelor în epoca Unirii a reflectat
realizarea unor progrese de necontestat, care au permis consolidarea tânărului stat
![Page 33: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/33.jpg)
naţional român.
În ansamblu, domnia lui Cuza se înscrie ca o epocă de profunde
schimbări pe plan economic, social, politic şi cultural. Reformele realizate în
timpul „domnului Unirii" au pus bazele organizatorice ale statului român modern
şi au deschis drum larg evoluţiei naţiunii române pe cale spre progres.
În perspectiva istorică, el apare astfel ca principalul executor al
programului revoluţiei burghezo-democratice de la 1848.
33
CAPITOLUL 3 - Opera legislativă, a lui Alexandru loan
Cuza
![Page 34: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/34.jpg)
Secţiunea I - Codul civil
La baza reglementării instituţiilor juridice ale dreptului civil au stat
dispoziţiile Codului civil român din 1864 ( intrat în vigoare la 1 decembrie
1865), care s-a aplicat, completat şi uneori modificat de o serie de legi ulterioare
- în tot timpul României burgheze.
Redactorii Codului civil român din 1864 s-au inspirat din Codul civil
francez din 1804, au luat în seamă şi Legea belgiană din 16 decembrie 1851 în
materia ipotecilor şi au avut în vedere si proiectul de cod civil al lui Pissanelli,
precum şi unele dispoziţii ale legislaţiei civile existente anterior în ţările române.
Codul civil român din 1864 a fost un cod burghez prin concepţia care i-a
stat la bază, prin normele pe care le-a cuprins, prin felul cum a reglementat
instituţiile juridice ale acestei ramuri a dreptului. A fost o lege individuală,
formalistă şi cu pronunţat caracter de clasă. S-a spus, şi pe bună dreptate, că acest
cod a fost expresia tipică a egoismului burgez, codul individualismului
economic. Codul civil român de la 1864 a fost codul proprietarilor, al patronilor
şi al creditorilor.
Proprietatea şi drepturile de proprietate. Art 480 Cod civil român a
statuat că „ proprietatea este dreptul ce are cineva de a se bucura şi de a dispune
de un lucru în mod exclusiv şi absolut, însa în limitele determinate de
lege"26, de unde rezultă că proprietatea a fost considerată un raport
între o persoană şi un fum, când în realitate este un raport social, între persoane
cu privire la bunuri. Printr-o astfel de concepţie s-a căutat să se demonstreze că în
capitalism nu poate exista nici o legatură între proprietatea capitalistă şi situaţia
clasei muncitoare, între starea exploatatorilor - deţinători ai mijloacelor de
producţie - şi cei lipsiţi de aceste mijloace de producţie - cei exploataţi.
![Page 35: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/35.jpg)
De asemenea, ceea ce a fost specific dreptului burghez român a fost
faptul că nu s-a căutat să se definească proprietatea şi dreptul de proprietate după
diferite criterii şi mai ales după criteriul obiectului proprietăţii, or, în realitate, în
cadrul proprietăţii din statul capitalist se cunoaşte: proprietatea asupra
mijloacelor de producţie şi proprietatea mijloacelor de consum. Diminuarea
acestei împărţiri a urmărit ascunderea naturii de clasă a proprietaţii şi a dreptului
de proprietate şi plasarea pe aceşi traptă a tuturor proprietarilor: fabricanţi,
bancheri, moşieri, ţărani, salariaţi, adică a tuturor celor care au o anumită
proprietate, fără a ţine seama de elementul esenţial care-şi separa - natura şi
întinderea proprietăţii, modul ei de valorificare.
Statul român a luat multiple măsuri nu numai pentru apărarea şi
consolidarea, dar şi pentru dezvoltarea marii proprietăţi, contribuind astfel la
grăbirea ruinării micilor producători în favoarea exploatatorilor.
În fine, Codul civil român din 1864 nu a facut nici distincţia între
diferitele forme ale proprietăţii în funcţie de obiectul supus regulamentării, şi
anume: proprietatea funciară, industrială, minieră, banco-financiară, comercială.
Ulterior, în procesul dezvoltării capitalismului au fost elaborate norme de drept
care au creat şi reglementat aceste diferite forme ale proprietăţii capitaliste.
26Articolul 480 Codul civil.
35
Situaţia Juridică a persoanei .Egalitatea proclamată şi decretată în
România s-a caracterizat printr-o evidentă inegalitate, consecinţă firească a
dominaţiei proprietăţii bazate pe explorare.
![Page 36: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/36.jpg)
Când ne referim la capacitatea juridică a persoanei, trebuie să ne referim
la întreaga gamă de drepturi şi libertăţi pe care le reclama personalitatea
umană, parte din ele proclamate şi de constituţiile burgheze.
Cu toate că s-a proclamat egalitatea tuturor în faţa legii, în România n-
au avut capacitate deplină: femeile, lipsindu-le complet capacitatea politică, iar
cea civilă din momentul căsătoriei; minorii, problema interesând datorită vârstei
ridicate a majoratului -21 de ani, cei ce nu aveau cetăţenie română.
În legatură cu statutul juridic al persoanei, sunt necesare câteva
referiri27:
a) Începutul şi sfârşitul capacităţii de folosinţă; începutul capacităţii de
folosinţă a fost fixat odată cu naşterea vie a copilului ( s-a facut şi aplicaţia
principiului român: „ infans conceptus pro nato habetur quoties de comodis
ejus agitur" ) iar regula sfârşitului capacităţii de folosinţă a fost moartea. În
privinţa mult discutatei şi controversatei probleme a incertitudinii asupra
existenţei unei persoane s-a adoptat de Codul nostru civil sistemul absenţei, sistem
extrem de complicat, convenabil însă pentru garantarea mai bine a proprietăţii
exploatatoare.
b) Numele, puţin reglementat de Codul civil român, reglementarea de
ansamblu făcându-se pentru prima dată de legea din 18 martie 1895, dreptul la
nume fiind considerat ca un drept de proprietate.
27 A. D. Xenopol - „ Domnia lui Cuza Vodă”, vil I-IF, Iaşi 1903.
36
Legiuitorul burghez obliga femeia să poarte numele barbatului ei
![Page 37: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/37.jpg)
-,,capul asociaţiei conjugale", iar pe copii să poarte numele tatalui lor
- ,,titularul puterii părinteşti"
c) Domiciliul.Concepţia legiuitorului burghez s-a caracterizat, mai
întâi, prin aceea că, deşi stabilea că domiciliul era determinat în mod voluntar,
anumitor persoane li se impunea domiciliul: minorii neemancipaţi aveau
domiciliul legal la părinţi sau tutorii lor; femeia maritată era obligată să
domicilieze la soţul ei; majorii care aveau servicii sau lucrau la alţii aveau acelaşi
domiciliu cu stăpânul lor. De asemenea , au fost reglementate alte două categorii de
domiciliu: domiciliu special ( sau ales ), în folosul proprietarilor, dându-li-se
posibilitatea să aibă atâtea domicilii câte întrprinderi industriale, comerciale sau
aşezari agricole ori profesionale aveau; aceasta duce la frustrarea statului în
materie de impozite. În penal de la un moment a apărut ca sancţiune interdicţia de
domiciliu.
d) în legatură cu starea civilă, mijloacele prin care s-a dovedit aceasta în
România, Codul civil din 1864 a secularizat actele de stare civilă. Strâns legată de
problema capacităţii juridice a persoanei este şi problema drepturilor şi
obligaţiilor cu caracter patrimonial şi nepatrimonial, juriştii si legiuitorul
burghez acordând o atenţie prea mică drepturilor personale nepatrimoniale, intim
legate de persoana umană, o expresie a faptului că omul conta mai puţin pentru
această societate.
În afară de situaţia juridică a persoanei fizice, dreptul burghez din
România a reglementat şi persoanele juridice care erau:
- persoane juridice de drept public ( statul, judeţul, comuna,
instituţii creditate cu îndeplinirea unui serviciu public );
37
- persoane juridice de drept privat ( asociaţii, fundaţii şi sindicate ).
Familia. În privinţa căsătoriei, legiuitorul burghez i-a pus la bază:
principiul monogamiei, principiul liberului consimţămînt, pretinzăndu-se că ea se
![Page 38: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/38.jpg)
încheia pe acordul de voinţă al celor ce se căsătoreau, principiu al căror caracter
fals şi formal rezulta din însăşi textele legilor în materie.
Codul civil din 1864 a cerut chiar şi bărbaţilor până la 25 de ani
consimţământul părinţilor pentru a se putea căsători, iar fetelor pana la 21 de ani.
Cele trei somaţii respectuase impuse celor ce se căsătoreau până la varsta de 30 de
ani au fost la fel limitări substantiate ale libertăţii consimţământului la căsătorie.
De asemenea, atunci când s-a ocupat de viciile de consimţământ, Codul
civil din 1864 a enumerat numai eroarea şi violenţa ( mai puţin temerea
reverenţioasă ) ca vicii de consimţământ în materie de căsătorie, nevorbind
nimic de dol. De fapt, dreptul burghez a aplicat în practica adagiul,, în căsătorie
înşeală cine poate". Pe aceeaşi linie se situează şi multe impedimente la căsătorie,
unele dintre ele fără nici un fel de justificare ( de ex, alianţa, care avea aceleaşi
efecte ca şi rudenia propriu zisă, rudenia spirituală, interzicerea recăsătoriei soţilor
care au divorţat).
În privinţa efectelor căsătoriei, trebuie amintită puterea maritală, definită
ca totalitatea drepturilor pe care le-a avut soţul în calitatea sa de „ cap al familiei" ,
,,cap al asociaţiaţiunilor conjugale", dispoziţie considerată de ordine publică, pe
baza căreia s-a atribuit soţului o putere aparte în familie, concretizată, printre
altele, şi în : dobândirea de către femeie a cetăţeniei soţului; dreptul bărbatului
de a controla conduita, relaţiile şi corespondenţa soţiei; obligaţia de a cere
autorizaţia soţului pentru toate acele acte pe care, fiind incapabilă, nu le putea
face singură; dreptul bărbatului de a avea direcţia bănească a menajului, care
implica obligaţia femeii de a vărsa în mâna soţului
38
contribuţia ei la sarcinile menajului; preponderenţa bărbatului în
exerciţiul puterii părinteşti; reglementarea căsătoriei de legea personală a
barbatului,în masura în care nu era atinsă ordinea publică a ţării, atunci când soţii
erau de cetăţenii diferite.
![Page 39: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/39.jpg)
În al doilea rând, amintim incapacitatea femeii măritate.Din capabilă
anterior căsătoriei, după ce a trecut pragul ofiţerului de stare civilă şi s-a
căsătorit, femeia a devenit incapabilă din punct de vedere civil şi, ca atare,
femeia maritată nu putea încheia nici un fel de convenţie fără autorizaţia soţului,
nici chiar pentru administrarea bunurilor ei proprii, cu excepţia când regimul
matrimonial era cel al separaţiei de bunuri; femeia maritată nu putea porni
judecata şi nici nu putea sta, în orice calitate, în justiţie, fără autorizaţia soţului,
afară de cazul în care era inculpată într-o cauză penală, femeia maritată nu avea
dreptul să exercite o profesie si nici să încheie un contract de muncă fără autorizaţia
soţului.
Regula Codului civil român din 1864 a fost incapacitatea femeii
măritate.
În privinţa filiaţiunii, o altă instituţie pe care se formulează familia,cele
mai nedrepte dispoziţii ale legislaţiei au fost cele referitoare la copilul natural, art
307 al Codului civil român stabilind că „ cercetarea paternităţii este oprită" ,
admiţând-o doar atunci când mama a fost rapită şi epoca de zămislire a copilului
a coincis cu cea a răpirii, dar şi în acest caz, cercetarea paternităţii se putea face
numai dacă se făcea, alături de dovada existenţei răpirii şi dovada sechestrării
femeii în timpul concepţiei, lucru aproape imposibil de dovedit.
În al doilea rând, amintim că dispoziţii retrogradate pe cele referitoare la
admiterea tăgadei paternitaţii, în cazuri expres stabilite de Codul civil, care au avut
menirea să nu tulbure liniştea familiilor burgheze, preferându-se
Articolul 307 Codul civil.
39
![Page 40: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/40.jpg)
acoperirea fructului adulterului cu voalul minciunii decât să se
îngăduie descoperirea adevărului.
Obligaţiile. În sens juridic, materia obligaţiilor s-a dezvoltat atât pe
planul teoriei, al legislaţiei cât şi al practicii, ca o consecinţă firească a faptului că
economia capitalistă este o economie de marfă. Deşi este un produs social marfa
este proprietatea particulară, iar schimbul reprezintă unul din elementele esenţiale
ale existenţei societăţii capitaliste.
Dreptul burghez a proclamat ca principii fundamentale în materia
obligaţiilor: autonomia de voinţă, egalitatea în faţa legii, egalitatea în
libertatea părţilor în contract, respectarea ordinii publice şi a bunelor
moravuri.
Reglementarea juridică a obligaţiilor în România burghezo-moşierească a
fost, alături de proprietatea capitalistă şi de reglementarea ei juridică, un element
important în asigurarea dominaţiei economice şi politice a burgheziei şi în
exploatarea maselor.
Codul civil român din 1864, după modelul francez din 1804, a statuat că
izvoarele obligaţiilor sunt: contractul, delictul, cvasicontractul şi cvasidelictul,
clasificare criticabilă şi criticată ca fiind o grupare formală a unor izvoare ale
obligaţiilor, care nu le cuprinde nici pe toate, dar cuprinde şi categoriile
neştiintifice de cvasicontracte şi cvasidelicte.
Cel mai important izvor al obligaţiilor a fost considerat contractul
„ acordul între două sau mai multe persoane spre a constitui, sau stinge între
dânşii un raport juridic", definiţie care omite posibilitatea modificării unui raport
juridic referitor la un contract.
În privinţa elementelor contractului s-a stabilit că părţile contractante să
fie capabile de a contracta, voinţa lor să fie liberă şi netulburată ( „
consimţământul nu este valabil, când este dat prin eroare, smuls prin violenţă,
40
![Page 41: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/41.jpg)
sau surprins prin dol"art 953 Codul civil român)²9. Cât priveşte
viciile de consimţământ, dispoziţiile Codului civil român n-au cunoscut
leziunea ca viciu de consimţământ, când avea loc între majori violenţa era
viciu de consimţământ şi atunci când venea de la o terţă persoană, iar dolul
producea şi efecte penale, constituind delictul de înşelaciune.
În legătură cu obiectul contractului, s-a stabilit că a fost obiectul cu
privire la „ care părţile sau numai una din părţi se obliga "30 ( art 962 Codul
român), el trebuind să fie : determinant sau cel puţin determinabil;posibil ,
stimularea unor prestaţii imposibile ducând la nulitatea contractului, să nu fi
violat ordinea publică şi bunele moravuri şi să fi aparţinut celui ce se obliga.
În fine în al patrulea element al contractului a fost cauza licită,
înţelegându-se prin cauză scopul obligaţiei, care consta din asigurarea obţinerii
de către proprietarii mijloacelor de producţie a plusvalorii. În teorie s-
au cunoscut diferite explicaţii şi interpretări în legătură cu cauza, de fapt
construcţii artificiale.
Referindu-se la tăria contractului, la forţa lui obligatorie, Codul civil
din 1864 ( art 696, alin 1) a înscris regula: ,,convenţiunile legal făcute au putere
de lege între părţile contractante"31 cu toate că a fost reglementată posibilitatea
revocării contractului prin consimţământ mutual sau din cauza autorizată de lege.
Prin această regulă s-a dat exploatatorilor un foarte eficace mijloc de jefuire a
maselor. Încheiat în condiţiile inegalităţii economice, contractul urma a fi excecutat
fără şovăire, chiar dacă pentru oamenii muncii aceasta însemna prea mult, uneori
chiar anumite sacrificii.
Articolul 953 Codul civil.
Articolul 962 Codul civil.
Articolul 696, alineatul 1, Codul civil.
41
![Page 42: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/42.jpg)
Ţinând seama de precederile legislaţiei civile, doctrina burgheză a făcut
multe
clasificări contractelor, amintind ca mai importante clasificarea
contractelor în : sinalagmatice şi unilaterale;cu titlu gratuit şi cu titlu oneros ; reale,
consensuale şi solemne; principale şi accesorii; numite şi nenumite.
Câteva aspecte principale pentru cele mai caracteristice contracte
cunoscute în societatea capitalistă din România .
1) Contractul de vânzare - cumpărare. În producţia de mărfuri
capitalistă, acest contract reprezintă unul din mijloacele cele mai folosite
pentru realizarea plusvalorii, un instrument de exploatare a omului de către
om, pentru ca însuşirea supramuncii depusă de muncitor - supramunca
încorporată în marfă - se realizează tocmai prin vânzarea mărfii. Este un
contract sinalagmatic, oneros, consensual şi translativ de drepturi, acest din
urmă aspect fiind consacrat de lege ca unul din procedeele înlesnirii
circulaţiei mărfurilor, trăsătura esenţială a economiei.
Fiind un contract sinalagmatic, contractul de vânzare cumpărare dă
naştere la obligaţii reciproce. Vânzătorul era obligat să predea lucrul şi să
raspundă pentru lucrul vândut, răspundere cu dublu aspect: obligatia garanţiei de
evicţiune şi garantarea pentru viciile ascunse.
Cumpărătorul a trebuit să dea preţul stipulat,având şi obligaţia de a
prelua lucrul cumpărat şi de a achita spesele vânzării.
2) Contractul de locaţiune. După modelul său francez, Codul
civil din 1864 a înglobat în această categorie juridică trei tipuri de contracte,
cunoscute înca din dreptul român : locaţiunea lucrurilor, locaţiunea serviciilor
şi contractul de întreprindere. Pe parcurs, două dintre acestea au părăsit
dreptul civil : contractul de muncă, căruia Codul civil nu i-a consacrat decât
A. D. Xenopol - „ Domnia lui Cuza Vodă", vil I-II, laji 1903
![Page 43: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/43.jpg)
42
art 1471-1472, a format obiectul unei vaste legislaţii, mai ales în
dreptul bancar, în dreptul civil rămânând numai locatio rei - încheierea.
În legătură cu delictul şi cvasidelictul - ca izvoare ale obligaţiilor,
regula Codului civil român pentru aceste fapte cauzatoare de prejudicii a fost ca
oricine cauza altuia un prejudiciu, era dator a-l repara, această răspundere
îmbrăcând urmatoarele forme : a) răspunderea pentru fapta proprie ; cel care
comitea o faptă ilicită, având discernământul faptelor sale, răspundea pentru
judiciul cauzat; b) răspunderea pentru fapta altora, tatăl, în lipsa lui mama pentru
copiii minori, care locuiau cu ei; institutorii şi maiştrii - pentru judiciile
cauzate de elevi şi ucenici în timpul cât se găseau sub supravegherea lor; stăpânii
şi comitenţii- pentru prejudiciile cauzate de servitori şi prepuşi în funcţiile ce le-
au fost încredinţate, temeiul răspunderii constituindu-1 o prezumţie de greşită
alegere a acestora; c) răspunderea pentru daune cauzate de animale şi lucruri.
Obligaţiile se nasc şi din anumite fapte a căror caracteristică consta în
producerea unei îmbogăţiri unilaterale. Cum nimeni nu poate aduce altuia un
prejudiciu, fără obligaţia de a-1 repara, tot aşa nimeni nu se poate îmbogăţi în
dauna altuia, în cazul îmbogăţirii injuste născându-se obligaţia de reconstituire.
Cel mai de seamă efect al obligaţiilor constă în obţinerea din partea
creditorului a executării prestaţiei, iar în caz de neexecutare, în pretenţia
păgubirii lui de către debitor.
Executarea obligaţiilor s-a făcut în natură - atunci când creditorul a
obţinut folosul pe care 1-a urmărit la încheierea contractului şi prin echivalent.
Efectul executării prestaţiei a constat în eliberarea debitorului de
obligaţia care a avut-o.
43
![Page 44: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/44.jpg)
În privinţa stingerii obligaţiilor, aceasta s-a realizat printr-o serie de
mijloace şi procedee ( de ex plata, navaţiunea, compensaţiunea, confuziunea).
Succesiunea, ca mijloc mortis causa de dobândire a proprietăţii, s-a deschis la
moartea titularului bunurilor, la ultimul său domiciliu.
Categoriile de succesori legali au fost:
1) succesorii legitimi - toţi descendenţii, ascendenţii şi colateralii,
descendenţii moştenind pe capete, în părţi egale, fără deosebire de sex,
ascendenţii şi colateralii privilegiaţi moştenind după regula că ascendentul
privilegiat avea un drept fix, restul revenind colateralilor, iar calitatea de
colateral ordinar cuprindea toate rudele până la gradul al XII-lea, după
prevederile Codului civil român, şi până la gradul al IV-lea, după legea asupra
contribuţiilor directe din 1923;
2) succesorii neregulaţi - statul şi soţul supravieţuitor; 3) succesorii
anormali, aici intrând raporturile succesoare dintre adoptat şi adoptatorul sau şi
rudele lor. Adoptatul avea situaţia de succesor legitim faţă de adoptatorul său, dar
nu avea nici un drept succesoral faţă de rudele acestuia.
Pornind de la regula că cercetarea paternităţii nu era admisă, legiuitorul
burghez, chiar pentru cazul când paternitatea era stabilită pe calea justiţiei, nu a
acordat copilului nici un drept de succesiune la averea tatalui.
Pentru a intra în stăpânirea unei moşteniri a trebuit exprimată voinţa de a
succede. Acceptarea moştenirii era : pură şi simplă, atunci când succesorul nu lua
nici o măsură pentru a separa patrimoniul succesoral de al său şi confuzia s-a
făcut cu toate consecinţele; forţată, acceptarea fiind determinată de o serie de
împrejurari şi nu printr-o manifestare expresă sau tacită; sub beneficiul de
inventar, tocmai pentru a se face o apreciere a raportului dintre
44
![Page 45: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/45.jpg)
activul şi pasivul ei, pentru ca moştenirea acceptată obliga la plata
tuturor datoriilor defunctului, chiar dacă ele depăşeau activul succesoral,
transmiterea succesiunii însemnand transmiterea atât a activului cât şi a pasivului
succesoral, facută după regulile stabilite de lege.
În fine, lichidarea succesiunii, în cazul mai multor succesori, s-a făcut
prin împărţeală (partaj), convenţie voluntară sau un act juridic, fiind cunoscută ca
excepţie şi împarţeală făcută de ascendenţi.
În România, procesele de partaj au atins o anumită celebritate prin
durata lor şi prin caracterul extrem de costisitor, soldate adesea cu crime de
omor între fraţi şi cu mulţi ani de puşcărie.
Referitor la succesiunea testamentară, amintim că testamentul a fost o
dispoziţie mortis causa, revocabilă, solemnă, personală şi unilaterală, fiind un act
ce a conţinut legate33.
Testamentul a fost ordinar şi extraordinar. Testamentele ordinare au fost :
a) testamentul olograf, scris în întregime, datat şi semnat de testator ; b)
testamentul autentic, acela căruia autoritatea judecătorească competentă îi
conferea autenticitatea, conform dispoziţiilor legale; c) testamentul mistic (
secret), o formă intermediară între cele două expuse mai sus, caracterizat prin
aceea că era semnat de testator, strâns şi sigilat şi prezentat tribunalului, care
punea el o supraapreciere autentică.Testamentul rămânea secret până la moartea
testatorului.
Dintre testamentele extraordinare amintim : testamentul militarilor în
timpul unei campanii, cel făcut în timp de boală contagioasă, pe mare etc., toate
acte autentice. Pentru toate au fost stabilite reguli precise, a căror nerespectare
era sancţionată cu nulitate absolută.
Istoria statului şi dreptului românesc", Vladimir Hanga.
45
![Page 46: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/46.jpg)
În privinţa legatelor, care au fost pure şi simple şi legate cu modalităţi,
au fost reglementate: legatul universal34 ( art 888 Codul civil român ),
adică dispoziţia prin care testatorul lasă după moartea lui, la una sau mai multe
persoane, universalitatea bunurilor sale; legat cu titlu universal a constat în
dispoziţia testatorului asupra unei fracţiuni din universalitatea bunurilor sale,
indiferent care ar fi fost ea; legat particular, când dispoziţia testatorului avea ca
obiect unul sau mai multe bunuri sau drepturi determinate.
Beneficiarii primelor două forme de legate au avut situaţia succesorilor
ab intestat şi erau obligaţi la plata datoriilor testatorului; legatarul particular nu avea
această situaţie.
Regula după care prin testament se putea dispune liber de bunurile
proprii a suferit, firesc, o limitare prin instituţia rezervei, în favoarea
descendenţilor, indiferent de gradul de rudenie, şi a ascendenţilor de gradul întai.
S-a prevăzut că libertatea era de l/2 când era 1 copil, ¹/3 când erau 2 copii, %
când erau 3 sau mai mulţi copii35 ( art 841 Codul civil român ) iar art 843 Codul
civil român, a statuat că în lipsa copiilor şi faţă de rezervatarii ascendenţi,
cotitatea disponibilă era de ½ din averea defunctului36.
Au fost cunoscute şi donaţiile inter vivos, guvernate în multe privinţe de
aceleaşi reguli ca şi testamentul, reglementarea lor făcându-se în vederea
conservării proprietăţii şi în folosul exploatatorilor.
Iată deci, în fnalul succintei analize a problemelor dreptului civil, o
reglementare extrem de minuţioasă, cerută de necesitatea conservării şi apărării
proprietăţii particulare bazată pe exploatare, de eludarea dispoziţiilor privitoare la
anumite drepturi şi de traducere în viaţă a egalităţii - formal proclamată, printr-o
inegalitate determinată de inegalitatea de avere.
34 Articolul 888, Codul civil. 35Articolul 841, Codul civil. 36Articolul 843, Codul civil.
![Page 47: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/47.jpg)
Secţiunea II - Codul Penal
În cadrul bogatei activităţi legislative desfăşurate în timpul domniei lui
Alexandru loan Cuza, s-a elaborat şi Codul penal român, redactat în 1864 şi pus
în aplicare la 1 mai 1865, la întocmirea căruia s-a luat în seamă Codul penal
francez din 1810 şi în oarecare măsură Codul penal prusian din 1851 proiectul
acestui cod a fost votat în bloc de Adunarea legislativă, dar n-a fost sancţionat şi
nici promulgat imediat de Domnitor, ci a fost trimis Consiliului de Stat spre studiu
şi modificare, cu următoarea menţiune pe nota însoţitoare „ Proiectul introduce
pedepse mai aspre, decât cele din condica actuală fără să fie necesitate de
acestea, după gradul de moralitate în care se găseşte naţiunea37.
Burghezia s-a grăbit cu elaborarea Codului penal pentru a-şi putea
asigura unul din cele mai importante instrumente juridice în lupta împotriva
duşmanilor ei şi mai ales împotriva maselor populare. Cu toate acestea, Codul
penal din 1864 a fost un pas înainte faţă de legislaţia feudală. Ulterior, acest cod
a fost modificat, completat şi aplicat aşa cum le-a convenit mai bine claselor
dominante din România.
În legătură cu infracţiunea, Codul penal din 1864 s-a bazat pe concepţia
formalistă, considerând infracţiunea o entitate juridică - faptă pe care legea o
prevedea ca atare şi sancţiona cu pedeapsa, şi aceasta pentru a masca caracterul
de clasă al reglementării acestei importante instituţii a dreptului penal.
Apud I Tanoviceanu, Curs de drept penal, vol I, Bucureşti 1912 p 148
47
![Page 48: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/48.jpg)
S-a adoptat diviziunea tripartită a infracţiunii, în crime, delicte şi
contravenţii. Codul penal n-a definit aceste categorii prin conţinutul lor social-
politic, ci le-a raportat la pedepsele ce s-au instituit pentru fiecare categorie în
parte. Articolul 1 Codul penal român, de pildă, a prevăzut: ,,Infracţiunea ce se
pedepseşte de lege cu pedepsele: munca zilnică, recluziune, detenţie,
degradaţiune civică, se numeşte crimă" , după acelaşi criteriu definind
şi determinând şi delictul şi contravenţia.
Legislaţia penală din România a cerut, pentru existenţa infracţiunii: o
acţiune sau inacţiune şi prevederea legii penale de sancţionare a respectivei
acţiuni sau inacţiuni, mostră de concepţie formală într-o problemă fundamentală,
ceva dealtfel, specific burghez.
În legislaţia penală şi în doctrina penală românească s-a acordat atenţie
intenţiei - element constitutiv al infracţiunii, cu mare valoare în stabilirea
pedepsei ( infracţiunile intenţionate erau pedepsite mai grav decât cele
neintenţionate ).
Codul penal s-a ocupat şi de unele cauze care excludeau infracţiunea (
cauze care excludeau imputabilitatea şi cauze care excludeau culpabilitatea ),
cauze care atenuau sau agravau infracţiunea, sau care o apărau de pedeapsă.
Astfel, ca exemplu, în legatură cu etatea - una din cauzele care excludea
imputabilitatea - s-a stabilit ca până la 8 ani era perioada iresponsabilităţii; de la 8
la 16 ani, perioada presupusei iresponsabilităţi, când după prevederile articolul
62 Codul penal român, nu se va pedepsi „ dacă se va decide de judecată că
acuzatul a lucrat fără pricepere"39; perioada răspunderii atenuante, de la 16 la 20 de
ani, când, deşi s-a presupus că s-a acţionat cu discernământ, s-a stabilit o
pedeapsă mai uşoară, majoratul penal de la 20 de ani în sus, ca
38Articolul 1 Codul penal. Articolul 62 Codul penal.
48
![Page 49: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/49.jpg)
răspundere totală. Problema vârstei a interesat şi din punct de
vedere al competenţei instanţei de judecată. Crimele comise de minori erau
judecate, de regulă, de tribunalele corecţionale; cele comise de majori erau
judecate de Curtea cu juri.
În privinţa vârstei înaintate, Codul penal român a stabilit ca pedeapsa
muncii silnice pe viaţă sau pe timp mărginit nu se „ putea pronunţa în contra
acelora care la pronunţarea sentinţei vor fi împlinit al 60-lea an, şi în locul
acestei pedepse se vor osândi la recluziune pe acelaşi timp pe care ar fi trebuit a se
osândi la muncă silnică" .
Surdomutismul n-a fost reglementat de Codul penal român, dar a fost
admis de practică ca şi circumstanţă atenuantă.
Doctrina a completat lacunele legislaţiei în legatură cu cazurile
denumite „ inconştienţă" şi a discutat măsura în care aceste cazuri ( somnul,
somnambulismul, hipnotismul, beţia, morfinismul şa.) puteau să nu exonereze de
răspundere penelă./s
În legatură cu fazele infracţiunii, au fost cunoscute:
1) Faza oratorică, denumită în doctrină „ întâia manifestare
exterioară, cea mai simplă, a ideii criminale, precum cea mai
depărtată de realizarea acesteia"40, şi a existat numai atunci
când ideea criminală a fost comunicată la alte persoane sau
chiar victimei. Regimul penal a fost impunitatea. S-au pedepsit
chiar în această fază: complotul, simpla ameninţare şi
asociaţiile de rău făcători.
2) Faza actelor operatorii, faza în care ideea criminală s-a
materializat prin pregătirea, am zice materială, a infracţiunii,
4(1 Tr Pop, Drept penal comparat, op cit, p 675
49
![Page 50: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/50.jpg)
fără a se începe executarea ei. Codul penal a consacrat principiul
impunităţii actelor preparatorii cu anumite excepţii.
3) Tentativa, era faza în care ,, se începe executarea infracţiunii
intenţionate, dar nu se consumă " 41 sau chiar dacă s-a
consumat tentativa nu s-a consumat infracţiunea, adică nu s-a
obţinut rezultatul dorit şi urmărit de infractor ( acest din urmă
aspect a fost denumit de unii doctrinari „ tentativa perfectă",
de alţii „ infracţiune săvârşită, dar neizbutită" ). S-a consacrat
punitatea, prevăzându-se: tentativa de crimă se pedepsea
întotdeauna, cea de delict se pedepsea numai când legea
specială stabilea aceasta, pentru tentativa de crimă, sistemul
pedepsei atenuante, ceea ce a grăbit legea specială.
4) În fine, infracţiunea consumată, în legatură cu care , din
multiplele reglementate, problema infractorului ( autor unic,
participaţiune penală şa.) a ocupat un loc aparte cu importante
consecinţe pentru regimul pedepsei.
În ceea ce priveşte pedeapsa, trăsătura caracteristică a dreptului penal
burghez consta în lipsa de eficienţă a ameninţării cu pedeapsa şi aceasta îşi are
explicaţia „ în condiţiile inumane în care funcţionează acţiunea de prevenţiune în
orânduirea capitalistă", în faptul că în această societate „ aplicarea pedepselor nu
este nici inevitabilă şi nici promptă, un număr important de fapte penale rămân
nedescoperite, nereclamate, neurmărite, clasate sau suspect date uitării"42,
pedeapsa fiind un instrument de care se serveşte minoritatea exploatatoare pentru
a se menţine dominaţia, reprimând
41 Ibidem, p 69442 V. Dongoroz, Principalele transformări ale dreptului penal al RPR în lumina concepţiei marxiste-
leniniste, în : „ Studii şi cercetări juridice" 1960, p401.
50
![Page 51: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/51.jpg)
pe cei exploataţi. Pentru oamenii muncii pedeapsa este oprimare,
pentru că ,,poporul vede pedeapsa, dar nu vede crima şi pentru că vede pedeapsa
acolo unde nu există crimă, el nu mai vede crima acolo unde este pedeapsa"43.
Ceea ce este totuşi pozitiv în legătură cu pedeapsa în dreptul burghez,
raportat la dreptul feudal, este faptul că s-a înscris principiul legalităţii pedepsei:
nu există pedeapsă în afara legii şi că nu se mai prevăd pedepse barbare,
inumane.
Codul penal din 1864 a adoptat sistemul tripartit, clasificând pedepsele
în: pedepse pentru crime, pentru delict şi pentru contravenţii. Pedepsele au mai
fost divizate în: principale, accesorii şi complementare.
În partea a doua a Codului penal din 1864 au fost reglementate în
detaliu, după criteriul obiectului, o serie de infracţiuni, ca cele împotriva
securităţii statului, cele referitoare la proprietate, la persoane ş.a.
În afară de cele două instituţii fundamentale, Codul penal român din
1864 a mai reglementat şi alte instituţii penale, şi anume: corecţionalizarea,
recidiva, cumulul de infracţiuni - în legătură cu infracţiunea, graţierea,
amnistiţia, reabilitatea - în legătură cu pedeapsa, s.a.
43K. Marx, Dezbateri asupra legii cu privire la furtul din lenine in : K Marx, Fr Engels, Opere, vol I
Bucureşti, ESPLP, 1975, p 125.
51
![Page 52: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/52.jpg)
Secţiunea III - Codul de procedură civilă
Dreptul procesual civil. Prima lege de procedură civilă din România
burghezo-moşierească a fost Codul de procedură civilă, decretat la 9 septembrie
1865 şi pus în aplicare la 1 decembrie al aceluiaşi an. Acest cod a fost redactat
folosindu-se Legea de procedură civilă a cantonului Geneva, din 29 septembrie
1819, care la rândul ei se inspira substanţial din Codul de procedura civilă al
Franţei, din 1806. în acelaşi timp au mai fost folosite dispoziţii de procedură
civilă existente anterior în ţara noastră.
Norme ale dreptului procesului civil au mai fost cuprinse şi în alte legi,
ca : legile Curţii de Casaţie ;Legea proprietarilor ;Legea pentru autentificarea
actelor;Legea şi regulamentul portăreilor ;Legea contenciosului
administrativ;Codul civil ;Codul comercial, s.a.
Procedura contencioasă a fost guvernată de principii, ca: -principiul
conducerii procesului de către părţile în litigiu sau de către reprezentanţii lor,
judecătorul având rolul de supraveghetor în mersul judecăţii; - publicitatea
dezbaterilor; - contradictorialitatea dezbaterilor; - oralitatea dezbaterilor şi alte
asemenea principii, cerându-se părţilor capacitatea de a sta în justiţie.
Dintre instituţiile dreptului procesual civil, analiza făcându-se la
proporţiile impuse de un atare curs, amintim:
1) Competenţa, care putea fi competenţă absolută, când
dreptul
![Page 53: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/53.jpg)
de judecată îl avea o instanţă cu excluderea tuturor instanţelor de alt grad ( de
exemplu, tribunalul era competent a judeca divorţul şi nu altă instanţă ), şi
52
competenţa relativă, când dreptul de judecată îl avea instanţa X, cu
excluderea tuturor instanţelor de acelaşi grad.
Competenţa absolută a avut importanţă, printre altele, în determinarea
gradului instanţei de judecată, după natura cauzelor, şi în ierarhizarea instanţelor.
În România, tribunalele judeţene au fost instanţe de prim grad - ca regulă - , dar
legile speciale puteau dispune şi altfel, în anumite cazuri au stabilit ca instanţe de
prim grad şi alte instanţe decât tribunalul.
În privinţa competenţei relative s-a aplicat regula: „ actor sequitur
forum rei", regula relativă, pentru că au existat şi excepţii.
2) Acţiunea în justiţie. În doctrina burgheză s-a făcut
distincţie
între dreptul la acţiune, care era considerat un drept privat şi cererea în justiţie.
Dintre acţiunile civile mai importante ( doctrina a făcut o serie de
clasificări ) amintim: acţiunea în revendicare, acţiunile posesorii şi acţiunile de statut
personal.
3) Organizarea dezbaterilor contencioase începea prin
sesizarea
instanţei, iar pârâtul(ţii), în termen de 30 de zile de la primirea înştiinţării
preşedintelui instanţei, trebuia să răspundă prin întâmpinare scrisă,
pretenţiilor formulate în cerere de reclamant.
În cadrul dezbaterilor în fond, un loc important l-a ocupat administrarea
probelor, iar incidentele şi excepţiile de procedură au îngreuiat şi au
tergiversat mult procesul.
4) Probele în procesul civil au fost guvernate de o serie de
![Page 54: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/54.jpg)
reguli,
mai semnificative fiind: nu erau admise probe decât în chestiuni de drept şi
erau supuse aprecierii instanţei ( numai celei de fond, la Casaţie administrarea
probelor fiind excepţie ), iar sarcina probei aparţinea, în principiu, celui care o
invocase şi care trebuia să facă dovada completă şi absolută.
53
a) Înscrisurile, folosite în primul rând ca mijloc de probă,
datorită importanţei care li s-a dat, şi în această categorie au intrat: actul
autentic, actul redactat de către funcţionarul competent, cu putere erga omnes,
constatarea lui putându-se face numai prin înscrierea în fals; actul sub
semnătura privată, actul semnat cu mâna proprie de către părţile între care a
intervenit, cu valoare relativă, fiind răsturnat prin proba contrarie; procedura
înscrierii în fals putea fi folosită pentru semnătură; înscrisurile speciale ( de ex
registrele de comerţ)
b) Probele orale: proba cu martori, admisă pentru
dovedirea unui fapt material, Codul civil român prevăzând că înscrisul a avut
prioritate faţă de proba cu martori, ca dovadă cu martori se putea utiliza numai
în cauze al căror obiect nu depăşea o valoare destul de mică, judecătorul fiind
suveran în aprecierea ei;mărturisirea nu mai putea fi retrasă; jurământul, care a
fost decizoriu, dat de o parte celeilalte, decisive în cauză, şi supletoriu, dat din
oficiu de către judecător, completator la un început de dovadă.
În legătură cu mărturisirea, Codul civil şi Codul de procedură civilă
român au stabilit că regula ca mărturisire completă era proba desăvârşită pentru
judecător, atunci când era vorba de tranzacţii între particulari, unul din aspectele
negative ale sistemului probator din dreptul burghez, pentru ca, cel mai adesea,
sub presiunea adversarului burghez şi a adversarului mai puternic din punct de
vedere economic şi al poziţiei lui politice, pentru a evita un rău mai mare decât
consecinţele unei mărturisiri chiar neadevărate, cealaltă parte spunea ceea ce îi
![Page 55: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/55.jpg)
dicta adversarul. În mod cert, judecătorul nu şi-a putut face niciodată convingerea
intimă pe baza simplei mărturisiri.
În privinţa jurământului, el a fost dominat puternic de concepţii mistice.
c) Ca mijloace de probaţiune au mai fost
cunoscute:
expertiza, cercetările la faţa locului, diferite probe preliminare şi prezumţiile.
54
5) Hotărârea judecătorească trebuia să fie pronunţată în
prezenţa
ambelor părţi, dar şi în lipsa uneia, şi comunicată părţilor, trebuia dată şi
semnată de judecătorii stabiliţi pentru a judeca cauza; trebuia să conţină
cuprinsul, fără de care nu ar fi putut exista.
Hotărârea judecătorească se executa după investire cu formulă
executorie.
6) Căile de atac, extrem de complicate şi costisitoare, au
fost
guvernate de următoarele reguli: a) nu se putea face uz decât o singură dată de
aceeaşi cale de atac; b) nu se admitea cumularea a două căi de atac; c) nu se
putea recurge la o cale extraordinară de atac dacă nu s-au epuizat toate căile
ordinare; d) în cazul căilor ordinare de atac se suspenda executarea hotărârii,
în timp ce la căile extraordinare suspendarea era excepţie.
Căile ordinare de atac au fost: opoziţia, apelul şi recursul, instanţa de
recurs era, ca regulă, Înalta Curte de Casaţie, excepţional erau curţile de
apel şi tribunalele.
7) Executarea silită a fost modul prin care s-au adus la
îndeplinire hotărârile judecătoreşti. Se făcea pe baza unui act public
executabil, investit cu formula executorie.
Execuţia silită se realiza, în principal, asupra proprietăţii şi era : o
![Page 56: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/56.jpg)
execuţie silită imobiliară, concretizată în licitaţia bunurilor şi în adjudecarea lor,
aceasta din urmă fiind un fel de vânzare silită pentru proprietarul urmărit şi o
achiziţie reală pentru adjudecător, şi una mobiliară.
Se constata, în legătură cu procesul civil, ca reglementarea minuţioasă,
însoţită de o serie de formalităţi, cu un caracter extrem de costisitor, a avut
menirea de a satisface interesele exploatatorilor.
55
Secţiunea IV - Codul de procedură penală
Dreptul procesual penal. Tot în timpul lui Cuza a fost elaborat şi Codul
de procedură penală, promulgat în 1864 şi pus în aplicare la 30 aprilie 1865,
autorii lui inspirându-se şi în Code d'instruction criminelle al Franţei ( 1808 ).
Două au fost modificările cele mai importante, suferite de acest cod
până la primul război mondial. Prima a fost făcută printr-o lege din 15 martie
1902, privitoare la libertatea individuală, care a conferit inculpatului, între altele,
dreptul de a avea apărător în cursul instrucţiei şi de a comunica cu el, ce-a de-a
doua prin legea privitoare la instrucţiunea şi judecarea în faţa instanţelor
corecţionale a flagrantelor delicte ( Micul parchet), din 13 aprilie 191344. Legea
s-a referit la instrucţia şi judecarea flagrantelor delicte săvârşite în oraşele reşedinţă
de judeţ, în gări, porturi şi bâlciuri ce ţineau de aceste oraşe, „ chiar atunci când
aceste gări, porturi şi bâlciuri ar fi situate în afară de raza oraşului".
Elementul esenţial al acestei modificări îl constituie competenţa pe care o
primeşte Ministerul public de a face instrucţia şi de a emite mandat de arestare,
cu menţiunea ca atunci când procurorul va găsi cu cale, va trimite pe cel interogat
![Page 57: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/57.jpg)
de îndată, potrivit competenţei, înaintea tribunalului sau a judecătoriei de ocol a
oraşului de reşedinţă a tribunalului, spre a fi judecat chiar în aceiaşi zi.
Este vorba, deci, de introducerea unei proceduri nu numai sumare, ci şi
rapide. S-a prevăzut că „ la trebuinţă tribunalul sau judecătoria de ocol se
44 C. Hamangiu, Codul general al României, op cit vol III, p 33-35
56
puteau convoca dinadins", că martorii puteau fi chemaţi şi verbal prin
orice ofiţer de poliţie judecătorească sau agent al forţei publice, că se putea acorda
prevenitului timp de cel puţin trei zile libere spre a-şi pregăti apărarea „ instanţa
de apel va judeca de urgenţă şi cu precădere, afacerile prevăzute prin legea de faţă
în termen de cel mult 20 de zile de la data primirii apelului".
În fine, trebuie să amintim dispoziţiile art. 10, care au
statuat că ,,legea de faţă nu este aplicabilă delictelor de presă şi politice"45.
Instituţii mai importante ale procesului penal au fost:
1) Acţiunea. Codul de procedură penală român a pornit de la
principiul că orice infracţiune dă naştere la acţiune publică, în înţelesul
articolului 2 aceasta însemnând că avea „ de obiect pedepsirea faptelor care
vătăma ordinea socială", şi poate produce o acţiune privată, care avea de
obiect „ repararea daunelor cauzate prin vreo infracţiune".
În legătură cu titularul acestor acţiuni, problemă la care vom mai reveni
atunci când vom prezenta subiecţii procesului penal, amintim că acţiunea
publică se exercită de funcţionarii publici cărora legea le-a încredinţat acest
drept, iar acţiunea privată se putea urmări de cei care au suferit acele daune sau
de reprezentanţii lor.
Acţiunea publică se putea intenta, în condiţiile bine stabilite de lege fie
în urma unei denunţări, fie în urma unei plângeri sau din proprie iniţiativă a
![Page 58: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/58.jpg)
funcţionarului competent. Este de subliniat că plângerea nu poate fi opera decât
a persoanei care direct sau indirect a suferit o vătămare în urma unei infracţiuni.
Acţiunea publică ( penală ) se stingea prin moartea prevenitului, în timp ce
acţiunea privată se putea exercita, în caz de moarte a prevenitului, şi în contra
reprezentanţilor săi.
4:> Articolul 10, Codul de procedură penală.
57
Acţiunea penală lua sfârşit prin: achitare, când se recunoştea că fapta
imputată nu avea fiinţă, sau că nu se putea face inculpatul răspunzător de ea;
absoluţiune, când fapta imputată inculpatului nu cădea sub prevederile niciunui
text de lege, şi condamnare, când ,,şi autorul şi fiinţa şi imputabilitatea legală a
faptei sunt constante".
2)Specialiştii în dreptul procesual penal s-au referit la trei feluri de
competenţă46: a) competenţa raţione loci, care era, atât pentru organele de
urmărire şi de instrucţie, cât şi pentru cele de judecată, triplă. „ Oricine se va
socoti vătămat prin vreo crimă sau delict va putea aduce plângerea şi a se
constitui parte civilă, la judecătorul de instrucţiune, sau al locului unde s-a
petrecut faptul, sau al locului reşedintei prevenitului sau al locului unde acesta s-ar
putea afla", în cazul judecării infracţiunilor date în competenţa curţilor cu juraţi,
putând fi investită curtea cu juraţi din circumscripţia unde s-a comis crima sau
delictul respectiv, cea de la reşedinţa infractorului sau cea a locului unde a fost
prins infractorul.
b) competenţa raţione personae s-a referit la cercul personajelor ce
puteau fi judecate, curţile cu juri, de exemplu, putând judeca orice persoane, cu
excepţia copiilor minori, a unor funcţionari care au comis crime în exerciţiul
![Page 59: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/59.jpg)
funcţiei lor, a militarilor cărora li s-a aplicat dispoziţiile stabilite de Codul justiţiei
militare, etc.
c) competenţa raţione materiae, după care s-a stabilit care infracţiuni se
judecau de fiecare categorie de instanţe peanle. După codul de procedură penală
la care ne referim, au existat: instanţe poliţieneşti şi corecţionale, cărora le
cădeau în competenţă în principal contravenţiile poliţieneşti; tribunale
corecţionale, în competenţa cărora au intrat o serie de delicte, şi
46 I Tanoviceanu, Curs de procedura penala romana, Bucuresti, 1913, Atelierele grafice SOCEC & Co, p
369-
370, 428-429
58
instanţe pentru crime şi delicte grave, până în 1938, aşa cum am mai
arătat, curţile cu juri fiind constituţional investite cu judecarea crimelor,
delictelor politice şi de presă
A fost cunoscută strămutarea unui proces de la o instanţă la alta, operă a
Curţii de casaţie, după rechizitoriul Ministerului public al acestei curţi, „ pentru
cuvinte de siguranţă publică sau legitimă suspiciune".
3)Subiecţii procesului penal au fost, după concepţia doctrinei
burgheze: judecătorul, persoana împotriva căreia s-a pornit acţiunea penală,
Ministerul public, partea civilă şi partea civilmente responsabilă.
Judecătorul a fost considerat parte a procesului penal, spre deosebire de
procesul civil, pentru că infracţiunile sunt fapte ce privesc societatea în
ansamblul ei şi nu fapte particulare, ca în procesul civil, şi după articolul 2 al
Codului de procedură penală, acţiunea penală „ este a societăţii"47.
Cel căzut sub o acţiune penală s-a numit: inculpat, pe timpul cât i s-a
trimis doar o chemare de infăţişare; prevenit, din momentul în care autoritatea
competentă a luat în contra sa unele măsuri asiguratoare; acuzat, când în materie
![Page 60: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/60.jpg)
criminală camera de acuzare a pronunţat darea în judecată ; condamnat, după ce
s-a pronunţat pedeapsa stabilită de lege ; certată de judecată, cel care a suferit
cândva, mai înainte o condamnare criminală ; recidivist, în materie criminală şi
corecţională, cel ce fiind condamnat pentru o crimă, a comis, în cei 10 ani de după
împlinirea condamnării, o altă crimă sau alt delict. În această ultimă categoric
legea a considerat şi pe cel ce, fiind condamnat pentru delict la închisoare mai
mult de şase luni, a comis, în acelaşi termen de 10 ani, un alt delict.
Ministerul public - parchetul, a fost format la noi din Procurer general
şi cei trei procurori de secţii în Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie, din
47 Articolul 2, Codul de procedura penala.
59
procurorul general şi atâţia procurori de secţie câte secţii erau la curţile de
apel şi dintr-un prim-procuror şi câte un procuror de secţie la tribunalele cu mai
multe secţii.
Ministerul public a fost organul acuzării, la noi de la un moment dat
organul de drept exclusiv din 29 octombrie 1877 având dreptul de a pune
concluzii în orice cauză civilă, de la această dată numai în cauza în care erau
minori şi interzişi.
Ministerul public a fost obligat să exercite acţiunea penală în caz de
crimă şi delict, cu anumite excepţii.
Partea civilă, persoana(le) vătămată(e) direct sau indirect prin
infracţiunea comisă, era subiect al procesului penal numai atunci când prin
plângere a investit autoritatea legală, ea constituindu-se parte civilă. Dacă nu s-a
constituit parte civilă în procesul penal, putea să-şi refacă prejudicial cauzat prin
infracţiunea comisă urmând calea procesului civil.În cazul în care acţiunea civilă
nu urma a se soluţiona la aceeasi instanţă şi în acelaşi timp cu cea penală,
![Page 61: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/61.jpg)
legiuitorul nostru a pus în aplicare un principiu francez, care era astfel formulat:
le criminel tient le civil en etat, acţiunea privată suspendându-se până la
pronunţarea definitivă asupra acţiunii penale. Renunţarea la acţiunea privată nu
putea nici să oprească şi nici să suspende acţiunea penală decat în cazuri în care
legea dispunea expres de acest lucru, iar sfârşitul acţiunii penale prin achitare
închidea orice drum părţii civile înaintea instanţelor civile. Stingerea acţiunii
penale prin moartea prevenitului, nu însemna si încetarea acţiunii civile; ea se
putea exercita şi în contra reprezentanţilor prevenitului decedat.
Partea civilmente responsabilă, persoana(le) terţă introdusă silit, dar
venită şi de bună voie, în instanţă, care putea fi osândită pecuniar împreună cu
prevenitul. Ne găsim în situaţia în care este posibil ca o persoană sa fie autorul
60
infracţiunii şi, ca atare, condamnat penal, şi altă persoană să fie socotită de
lege ca autor al pagubei şi, ca atare osândită civil la despăgubiri,
datorită faptului că nu a avut grijă să preîntâmpine producerea pagubei.
4)Fazele procesului penal. Doctrinarii au împărţit procesul penal în
două mari faze : a) instrucţia prealabilă, care la rândul ei a cuprins:
primele cercetări, urmărirea şi instrucţia; b) judecata propriu-zisă, împărţită şi ea
în: judecata în prima instanţă şi judecata cu folosirea cailor de atac.
În privinţa fazelor instrucţiei prealabile, cele trei faze enunţate mai sus
au fost proprii crimelor şi delictelor grave. Niciodată pentru contravenţii
instrucţia nu s-a făcut prealabil, ci odată judecată, şi nici de persoane diferite, ci de
către aceeaşi persoană. De aici o concluzie importantă, care ţine de trăsăturile
procedurii acuzatoriale: fiecare fază a instrucţiei prealabile a fost opera unor
organe proprii, separate, cu funcţionari proprii.
Primele cercetări, faza de căutare şi descoperire a infracţiunii, au
aparţinut poliţiei judiciare, dar nu numai comisarilor şi subcomisarilor de poliţie,
ci şi primarilor, ajutorilor de primari şi notarilor, ofiţerilor şi subofiţerilor de
![Page 62: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/62.jpg)
dorobanţi şi jandarmi, administratorilor de plasă, Ministerului public şi
judecătorului de instrucţie, judecătorilor de ocol şi altor funcţionari
administrativi. Ceea ce este de reţinut este problema competenţei acestora. În
timp ce contravenţiile erau în competenţa ofiţerului de poliţie judiciară din raza
judecătoriei comune unde s-a comis contravenţia, în cazul crimelor şi delictelor
erau competenţi a face primele cercetări ofiţerii de poliţie judiciară de la locul
unde s-a comis infracţiunea, ai locului reşedinţei prevenitului sau ai locului unde se
afla prevenitul.
481 Tanoviceanu, Curs de procedura penala romana, Bucurejti, 1913, Atelierele grafice SOCEC & Co, p
369-
370, 428-429
61
Activitatea din această fază se consemna într-un proces verbal. „
Relativ la contravenţiuni, legea dispune ca procesele verbale făcute de primar,
procuror, subprefect şi poliţie fac dovada completă şi nu pot fi atacate decât prin
înscriere în fals, pe când procesele- verbale adresate de ceilalţi ofiţeri de poliţie
judecătorească pot să fie combătute şi fără înscriere în fals.
Relativ la delicte, numai procesele-verbale făcute de ofiţeri de poliţie,
magistraţi, adică procurorul şi judecătorul de instrucţiune, se bucură de tăria până
la înscrierea în fals, toate celelalte procese-verbale pot fi combătute de inculpat
prin probe contrarii, sau scrise sau testimoniale".
Urmărirea a aparţinut Ministerului public, când infractorul era dat în
judecată, fie direct la instanţa de judecată (în cazurile în care legea permitea), fie
trimiţându-1 la judecătorul de instrucţie, pentru a se înlesni judecata în urma
instrucţiei.
Judecătorul de instrucţie era investit prin rechizitoriul introductiv al
Ministerului public, data de la care rolul Ministerului public înceta propriu-zis şi
![Page 63: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/63.jpg)
începea cel al judecătorului de instrucţie, chiar dacă în timpul instrucţiei
Ministerul public mai putea fi chemat pentru anumite acte sau să încuviinţeze
anumite acţiuni ale judecătorului de instrucţie.
După terminarea instrucţiei, Ministerul public era chemat să se pronunţe
asupra cauzei, dacă trebuia să fie trimisă în faţa instanţei de judecată, şi făcea
aceasta prin rechizitoriu definitiv.
Instrucţia propriu-zisă a fost faza în care s-a pregătit dosarul pentru
judecată şi a aparţinut unui judecător al tribunalului, special însărcinat cu această
misiune, numit judecator de instrucţie, pus sub supravegherea procurorului general
al Curţii de apel competente.
Investirea judecătorului de instrucţie se face prin rechizitoriul
introductiv al Ministerului public şi cea mai importantă activitate a acestui
62
organ a fost interogatoriul inculpatului - într-o procedură de tip
inchizitorial-şi adunarea probelor. De la legea din 15 martie 1902, care a
modificat o serie de articole ale codului de procedură penală, s-a permis ca
îndată după interogatoriu, inculpatul să poată comunica cu apărătorul
sau ,,conformându-se regulilor închisorii".
Rezultatele instrucţiei s-au consemnat într-o ordonanţă definitivă, care
putea fi de neurmărire sau de trimitere în judecată.
Ordonanţa judecătorului de instrucţie a putut fi atacată, fiind considerată
egală cu o hotărâre judecătorească, prin : opoziţie, şi competenţa de a judeca
opoziţia a fost camera de punere sub acuzare, care a funcţional pe lângă curţile de
apel, deciziile ei putând fi atacate cu recurs la secţia a doua a Casaţiei.
O ordonanţă a judecătorului de instrucţie neatacată rămânea definitivă.
Judecata. Înaintea autorităţilor de judecată, publicitatea a fost regula
generală şi numai excepţional au fost şedinte secrete.
După investirea instanţei, care se făcea diferit, după cum era vorba de
![Page 64: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/64.jpg)
instanţe poliţieneşti , corecţionale sau pentru crime şi delicte grave, se trecea la
dezbaterile cauzei.
Hotărârea judecătorească, pentru a fi valabilă, trebuia să fie dată de o
autoritate judecătorească competentă şi constituită conform legii; trebuia ca
judecătorii să fi participat la toate şedintele de când s-au început dezbaterile să fie
motivată, să conţină textul legii aplicate şi să fi fost odată cu majoritatea de voturi,
la curţile cu juri paritatea fiind în favoarea acuzatului.
Judecata cu folosirea căilor de atac49. Căile de atac în procesul penal au
fost: ordinare - opoziţia şi apelul, şi extraordinare - recursul şi revizuirea.
491 Tanoviceanu, Curs de procedura penala romana, Bucure?ti, 1913, Atelierele grafice SOCEC & Co, p
369-
370, 428-429
63
Opoziţia a fost calea de atac folosită de cel ce a fost judecat în lipsă,
admisă în materie corecţională, şi în fapte mai simple de poliţie.
Apelul, cale ordinară de atacare a hotărârilor judecătoreşti, se adresa
unei instanţe superioare şi a fost o cale de reformare. Instanţa competentă a fost
atât tribunalul de judeţ, pentru hotărârile judecătorilor de ocol, cât şi curţile de
apel, pentru hotărârile date de tribunale ca instanţe de prim grad.
Puteau face apel: inculpatul, partea civilă şi Ministerul public.
Apelul a fost suspensiv şi devolutiv.
Hotărârea instanţei de apel, în principiu, a trebuit să fie în profitul
aceluia sau acelora care au făcut apelul, în timp ce de apelul Ministerului public
a putut profita şi prevenitul, dar numai sub aspect penal.
In privinţa recursului în casaţie, el a fost, în principiu, de competenţa
curţii de casaţie, secţia a Il-a. Se putea face de orice persoană interesată.
Condiţiile de fond pentru recurs au fost: existenţa unei hotărâri rămase
![Page 65: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/65.jpg)
definitivă, acuzatul, în caz de crimă, să fi fost condamnat, şi şă fi fost o violare a
legii.
Recursul era numai suspensiv de executare.
Instanţa de recurs a putut: a) respinge recursul, şi în acest caz hotărârea
atacată devenea irevocabilă şi nesusceptibilă de nici un fel de recurs; b) admite
recursul, care a însemnat casarea lui, şi a fost casare fără a trimite şi casare cu
trimitere.
Executarea în materie penală a fost sarcina organelor statului, printre
care Ministerul public, în principal; executarea pedepselor şi măsurilor de
siguranţă, în cazul pedepselor privative de libertate, iar în cazul pedepselor
peniculare au fost competente organele financiare ale statului.
64
Secţiunea V - Importanţa acestei opere legislative
În vremea lui Alexandru loan Cuza şi din dispoziţia sa, au fost elaborate
Codul civil, Codul penal, Codul de procedură civilă şi Codul de procedură
penală.
Prin adoptarea acestor coduri s-a constituit, în linii generale, sistemul de
drept burghez, s-a creat cadrul juridic necesar pentru dezvoltarea celor mai
moderne legislaţii în materie, introducând norme şi instituţii juridice dintre cele
mai evoluate, opera legislativă a lui Cuza a plasat România în rândul ţărilor cu
cea mai înainată legislaţie. Nu întamplator, unii ideologi conservatori afirmau că
aceste coduri sunt forme dar fără fond, că ele nu corespund realităţilor economice,
tradiţiilor şi moravurilor poporului nostru şi, ca atare, nu vor putea fi aplicate.
![Page 66: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/66.jpg)
Această viziune fatalistă nu a fost, însa, confirmată de evoluţia istorică. Este
adevarat că s-au întâmpinat unele dificultăţi în aplicarea acestor coduri şi, în
special, a Codului civil, că s-au înregistrat chiar unele serioase dări înapoi prin
legislaţia ordinară care s-a adoptat, dar în linii generale, ele au oferit un larg
câmp de afirmare relaţiilor capitaliste, au stimulat dezvoltarea acestora, au pus pe
baze noi relaţiile dintre persoane, au determinat importante schimbări de
mentalitate, astfel încat, după câteva decenii s-a constatat realizarea unui deplin
accord între forma de reglementare juridică şi conţinutul ei.s*.
În acelaşi timp, opera legislativă a lui Cuza a dus la crearea unui sistem
judiciar modern, a determinat o evoluţie a practicii instanţelor în direcţia celor mai
înalte exigenţe ale epocii, a stimulat înflorirea învăţământului juridic, a ştiinţei
dreptului, a dus la formarea unor cadre de incontestabilă valoare, la
65
afirmarea gândirii juridice româneşti în ţară şi peste hotare, la însuşirea
tehnicii juridice în toate nuanţele sale, ceea ce s-a răsfrânt pozitiv asupra
activităţii teoretice şi practicii juridice.
![Page 67: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/67.jpg)
66
BIBLIOGRAFIE
1. Emil Cernea, Emil Molcut - ,,Istoria statului şi dreptului
românesc", Casa de Editură şi Presă „ Sansa" SRL, Bucureşti, 1992.
2. V. Georgescu -,, Ideile politice şi iluminismul în Principatele
Române", Bucureşti 1972.
3. „ Documentele privind Unirea Principatelor, I, Documente
interne (1854-1857)", Bucuresti, 1961.
4. T. W. Riker - „ Cum s-a infaptuit Romania. Studiul unei
probleme Internationale 1856-1866 "Bucureşti 1944.
5. I. Vantu, G. G. Florescu - „ Unirea Principatelor în lumina
actelor fundamentale şi constituţionale " Bucureşti 1965.
6.C. Vitcu - „ Diplomaţia Unirii", Bucureşti 1979.
7. „ Documente externe - România la 1859, unirea Principatelor
Române în conştiinţa europeană" vol I-II, Bucureşti 1983.
8 . „ Studii privind Unirea Principatelor" , Bucureşti 1960.
9. D. Berindei - „ Lupta diplomatică a Principatelor Unite pentru
desăvârşirea Unirii (24 ian 1859 - 24 ian 1862) ".
10. D. Berindei - „ Studii privind Unirea Principatelor", Bucureşti
1960.
11. A. D. Xenopol - „ Domnia lui Cuza Vodă ", vol I-II, lasi 1903.
12. N. Carivan -,, Relaţiile diplomatice ale României de la 1859-
1877", Bucuresti 1984.
13.C. Giurgescu - ,, Viaţa şi opera lui Cuza Voda" Bucureşti 1966.
![Page 68: Activitatea Reformatoare a Lui Alexandru Ioan Cuza](https://reader033.fdocumente.com/reader033/viewer/2022061416/577cce571a28ab9e788dcea8/html5/thumbnails/68.jpg)
67
14. C. C. Giurgescu - ,,Suprafaţa moşiilor mânăstireşti
secularizate la 1863 ", Studii, XII, 1959.
15. Al. Zub, M. Kogalniceanu - Bibliografii, Bucureşti, 1971.
16. I. Muraru - ,, Constituţiile române( culegere)", Bucureşti 1980.
17. Statutul Dezvoltător al Convenţiei de la Paris.
18. N. Adaniloaie, D Berindei - „ Reforma agrară din 1864",
Bucureşti 1967.
19. Legea Rurală în 1864.
20. Legea electorală din 1864.68